4* III. 1916. Tili revidering af gällande jaktförordning. a 
drar till varaktigt fredande af alla de varelser, hvilka, 
hemmastadda sedan ärtusenden pä tysk mark, genom sin 
egenart kunna hos oss hälla vaken erinringen om längesen 
försvunna tider af ursprunglig naturkraft*.') Dessa tänkvärda 
ord hafva sin fulla giltighet tillämpade äfven pä värt land. 
Den tredje af de vanligen såsom mest skadliga uppfat- 
tade ugglearterna, hökugglan, är spridd öfver hela lan- 
det, företrädesvis dock med nordlig utbredning. I trakter, 
där den som häckfågel är mycket sällsynt, kan det före- 
komma, att den, såsom exempelvis vid Kallavesi (E. W. 
Suomalainen), om hösten och vintern uppträder någor- 
lunda allmänt, beroende detta tydligen på invasion från 
andra nejder. Lemmeläret 1907 visade sig hökugglan i 
Turtola-Kolari-distriktet såsom en hvardaglig företeelse och 
anträffades då i all skogsmark, men följande vår var den 
mycket sparsamt förekommande (L. Munsterhjelm). I 
Helsingforstrakten, där arten icke alls häckar, infinner den 
sig vissa år redan i augusti från 'sin nordligare häckplats 
och håller till under hela senhösten vid odlingar och be- 
bodda platser, där den med minsta besvär kan finna sig 
föda (R. Palmgren). Hvad artens sätt att lifnära sig 
angår, så lider det intet tvifvel därom, att den, som mer än 
andra ugglor kan jaga om dagen, äfven angriper rapphöns 
o. a. flygvildt och sålunda för jägaren är en föga treflig 
bekantskap, men dessa fall måste väl dock räknas till un- 
dantagen. Hökugglans egentliga föda består af smägnagare ?), 
1) „Bei solchen Vögeln, die, wie der Uhu in Deutschland, schon 
nirgends mehr häufig sind, darf man das Niitzlichkeitsprincip nicht in 
den Vordergrund stellen, sondern man hat die Pflicht, den Forderun- 
gen des Naturschutzes gerecht zu werden, der fiir einen dauernden 
Schutz aller derjenigen Geschöpfe eintritt, die, seit Jahrtausenden auf 
deutschem Boden heimisch, durch ihre Eigenart uns die Erinnerung an 
längst vergangene Zeiten urwüchsiger Naturkraft wacherhalten können.“ 
Rörig, G., Wild, Jagd und Bodenkultur. Ein Handbuch für den 
Jäger, Landwirt und Forstmann. Neudamm 1912. (S. 141). 
2) Af denna anledning kallas fågeln på finska „hiiriäispöllö“ (=möss- 
uggla). 
Beträffande artens skada och nytta må följande två citat anföras: 
