78 Till revidering af gällande jaktförordning. 4. III. 1916. 
möss, sorkar och lemlar. Med detta för ögonen kan man 
icke gärna annat än unna åt hökugglan skydd mot en ofta 
orättvis förföljelse. Vid revidering af vår jaktförordning 
borde hökugglan åtminstone strykas från listan öfver de 
skadliga djuren, desto hellre, som detta skulle väsentligen 
befordra fredandet af ugglorna öfver hufvud. 
Med afseende å sin ställning i jaktförordningen förtjäna 
representanterna af höksläktet, dufhöken och sparfhö- 
ken, att i sista rummet af oss tagas i betraktande. De äro 
de allmännaste och därjämte de skadligaste af våra roffåglar. 
Förföljelsen mot dem har också varit särdeles skarp, sär- 
skildt beträffande dufhöken, som är den skadligare arten. 
Det finns år under det sista decenniet, då skottpenning årli- 
gen utbetalats för tusen dödade dufhökar eller däröfver (om 
ock en betydande del sannolikt utgjorts af vråkar o. a. roffågel). 
Icke under, att dufhöken blifvit en sällsynt häckfågel i södra 
och mellersta Finlands kulturbygder. Under sträcket an- 
träffas den dock ännu något allmännare, i synnerhet unga 
individer. Den mindre arten, som man betydligt oftare får 
se, är tämligen allmänt utbredd ända till norra Finland, men 
aftager nordligare småningom i antal. 
Otvifvelaktigt äro de synnerligen farliga för villebrådet, 
dufhöken särskildt farlig för hvarje slag af höns- och duf- 
fåglar och äfven tamt fjäderfä, och sparfhöken ej mycket 
mindre. Den skadegörelse, de förorsaka, kan man icke anse 
motvägas däraf, att dufhöken håller ekorrarnas förökning 
inom behöriga skrankor och att den tuktar kråkan, samt att 
dess mindre släkting utgör ett plågoris för gråsparfvarna, 
eller däraf, att deras smidighet och djärfhet ofta väcker vår 
beundran. 
„Durch Vertilgung einer grossen Menge Lemminge, Hamster, Ratten, 
Wald- und Feldmäuse wird sie sehr nützlich, obgleich sie auch manchen 
Vogel wegkapert.“ Friderich, Naturgeschichte der deutschen Vö- 
gel. 5. Aufl. Stuttgart 1905. — „Hökugglan är vär allmännaste uggla 
och finnes öfver hela landet. Hon torde lefva så godt som uteslu- 
tande af möss, sorkar och lemlar.* V. Brander, |. c., 1910. 
