80 Till revidering af gällande jaktförordning. 4. III. 1916. 
arterna emellan, och följderna kunna blifva ödesdigra. Jä- 
gare böra därför se till, att de i kampen mot dessa djur så 
mycket som möjligt skona åtminstone de mindre skadliga 
arterna, hvilka i händelse af behof kunde ersätta de genom 
förföljelsen decimerade mera skadliga. Äfven från ren jägare- 
synpunkt kan det vid förföljelsen af de såsom skadliga an- 
sedda roffåglarna ej gälla annat än att hålla dessa inom be- 
höriga gränser, icke att helt och hållet i landet utrota 
sällsynta och intressanta representanter för dess ursprungliga 
djurvärld. Äfven detta har, hvilket med nöje erkännes, 
offentligt framhållits af auktoritativa jaktskriftställare hos oss. 
Den ofvan antydda roll, roffåglarna o. a. rofdjur spela 
vid förhindrande af degenerering och sjuklighet hos allt slags 
vildt, utgör en af de viktigaste" omständigheter, man nu- 
mera icke kan undgå att taga i betraktande vid en tidsen- 
lig jaktlagstiftning. 
Af samma betraktelse framgär äfven huru vanskligt det 
är att indela arterna i skadliga och nyttiga. I allmänhet är en 
sädan indelning olämplig och hinderlig för vinnande af en 
riktig insikt i naturens lif. Naturen är ett harmoniskt helt, 
där hvarje led har sin plats att utfylla, den ena häller den 
andra inom bestämda skrankor. 
I ofvanstäende öfversikt af vära roffäglars föda och 
lefnadssätt, nytta och skada, har särskildt afseende fästs 
vid de olika arternas betydelse med afseende å jaktintres- 
set. Tydligt är dock, att detta icke bör vara det allena- 
bestämmande i lagstiftningen om vildnadens utnyttjande, utan 
måste hänsyn äfven tagas till sträfvandena för naturskydd 
och till forskningens och landtmannens intressen. Så har 
man fått göra i andra länder. Karaktäristiskt och upply- 
sande är exempelvis följande utdrag ur en af redaktören 
för en tysk jakttidsskrift dr E. Schäff utgifven skrift 
(Unser Flugwild, Stuttgart) beträffande den tyska jägarvärl- 
dens ställning till roffåglarna. Den tid, säger han, ligger 
icke långt tillbaka, då hvarje jägare och skytt knallade på 
allt hvad krokig näbb och krokiga klor hade och, när 
han nedlagt en vråk eller tornfalk, inbillade sig, att han 
