1380 Vv. 1916: Ordförandens årsberättelse. 125 
penningetillgångar uttömda, och ifall statsanslag erhölles, 
förblefve dess belopp nedsatt till 6,000 mk, således icke 
tillräckligt ens om Sällskapets egna räntor medräknades. 
Stipendier kunde då icke utdelas, icke heller nyss nämnda 
afhandlingar tryckas eller nya emottagas. Ett redan anmäldt 
manuskript blef förty alls icke insändt, ytterligare ett blef 
af författaren öfverlämnadt åt ett annat samfund. Vårt Säll- 
skap löpte alltså fara att hamna i en obehaglig återvänds- 
gränd, och detta just nu, när dess lefvande kraft är mera 
omfattande än någonsin. 
Något slags extra åtgärd måste således vidtagas, och 
knappast återstod annan utväg än att vädja till andras hjälp- 
samhet. Måhända kunde någon form utfinnas, som tedde 
sig mindre motbjudande, än den af en framräckt tom hand. 
Uti det mänskliga samhällslifvet utbytes vara mot vara 
eller mot penningar, och nationernas ekonomi hvilar på öm- 
sesidigt öfverlåtande af värden, de där representera utfördt 
arbete. Också vetenskapligt arbete motsvarar ett värde, ofta 
enbart af ideell art, men mången gång afkastande resultat, 
som slutligen kunna omsättas i klingande valuta. Ett ve- 
tenskapligt samfund fyller sin uppgift, när det befordrar 
forskning; och kan det framlägga goda resultat af lif- 
aktig verksamhet, så hedrar det fosterlandet och gagnar 
mänskligheten, kanske främst egna landsmän. Visserligen 
finnas enskilda forskare, som främst åsyfta att själfva vinna 
„lof och pris" för sitt arbete, men lyckligtvis äro dylika in- 
divid icke normgifvande inom vetenskapliga samfund. Finge 
själfviska motiv bli rådande inom ett sådant, så vore det 
dödsdömdt. 
Då nu förhållandet emellan forskaresällskap och lands- 
män icke är af parasitär natur, ej heller får gestalta sig som 
påträngsam kommensalism, utan i själfva verket är grun- 
dadt på symbios, borde ingen ha skäl att missuppfatta fram- 
räckandet af den toma handen. Åtbörden kan icke för- 
växlas med en hotfull gest under kamp för tillvaron, och den 
får icke utgå från någon tanke på önskad egendomsgemen- 
skap eller dylikt. Men gärna må den antyda fridsamhetens 
