Mötet (len 3 februari 1894. 47 



väggar och botten samt på mjölsäckarna, men älven på ytan af 

 mjölförrådet, hufvudsakligast på kornmjöl, som legat öfver som- 

 maren. Äfven på rågmjölet fiinnos några exemplar. I de un- 

 dre lagren i mjölmassan träffades skalbaggen icke, ej heller 

 lyckades jag finna en enda larv. Ehuru trälårarna voro öfver 

 hufvud väl gjorde med släta väggar funnos mellan bräden sprin- 

 gor särdeles lämpliga till den lilla skalbaggens förpuppning. 



Af allt syntes framgå att skalbaggen förut funnits i magasi- 

 net och icke medföljt med det mjöl, som senast införts från Hii- 

 tola och bland hvilket det först observerats. Då magasinet året 

 om hållits varmt, kan man förstå, att förhållandena varit gynn- 

 samma för artens fortplantning och det är derför möjligt att de 

 första exemplaren redan för en längre tid sedan inkommit på ett 

 eller annat sätt. 



Genast insågs att här icke var fråga om någon nämnvärd 

 skada eller hotande fara. Exemplaren voro icke synnerligen tal- 

 rika. Många andra insekter t. ex. Ptimis- och Sitodrepa-arter 

 förekomma sommartid nästan i lika stor mängd i magasiner 

 och skafferier och inkomma lätt i maten, och då ifrågava- 

 rande Triholium är betydligt mindre, är den af föga betydelse. 

 Också var den enda olägenhet, som hittills försports, att några 

 fångar klagat öfver ,,att det fanns maskar i drickat." Man hade 

 nämligen sållat mjölet och användt det gröfre kliet till brygd, och 

 då skalbaggarna stannat bland detta hade några exemplar visat 

 sig i dryckeskärlen. 



Några åtgärder för insektens utrotande syntes därför ej vara 

 nödvändiga; men om den skulle blifva besvärlig torde de medel, 

 blifvit använda mot den så kallade kornvifveln {Calandra gra- 

 naria) vara de ändamålsenligaste. 



Vidare föredrog talaren om 



Berosus lapponicus J. Sahlb. n.sp. 



Under min sonaste resa till Lappland 1887 fann jag i Ratas- 

 joki, en biflod till Torneå elf, belägen midt under polcirkeln i 

 Turtola socken, den 7 september tvenne exemplar af en Berosus, 

 hvilken genom sin storlek och färgteckning genast visade sig af- 

 vika från den enda törut kända finska arter af detta slägte, 

 B. luridus L. Vid jämförelse med andra hittills beskrifna euro- 



