18 Mötet dea 3 november 1894. 



lätt, hvarvid bildas en ytterligt fm, vackert hvit lerjord, som 

 tyckes vara ganska bördig. Kalkbärg observerades blott vid Kello- 

 vaara by, hvarest Hukkakallio vid elfvens vestra strand består 

 af dolomit. Lösa kalkstensblock sågos på Siiterinvaara vid Sees- 

 järvis norra strand; möjligt ja troligt, är (att döma af vege- 

 tationen i dalgången nedanför bärget) att äfven själfva bärget 

 innehåller kalk. Den högsta absoluta höjden torde uppnås af 

 bärgen NW om Voijärvi; dock tror jag knapt att deras rela- 

 tiva höjd i förhållande till den närmaste omgifningen är så stor 

 som bärgens i Kellovaara-trakten. Här utbreda sig bland an- 

 dra de höga Loukkovaara, Kypäräisvara, Tjukkurivaara och Va- 

 kanvaara bildande en vid, mot söder öppen båge och inne- 

 slutande en dal, hvari Loukkolampi och Munarvi, tvänne af On- 

 nanjokis källsjöar äro belägna. Tjukkurivaaras relativa höjd i för- 

 hållande till Tschirkkakemijoki är enligt våra barometer-obser- 

 vationer 216 ra, och ännu högre, säkerligen åtminstone 230 m 

 är högsta toppen af det imposanta Kypäräisvaara. 



Bärgens lägre sluttningar äro alltid beklädda med ståtlig 

 gran- eller oftare blandskog, de öfre sluttningarna åter jämte 

 toppen af tallskog. 1 blandskogen ingå Betiila odorata och res- 

 liga aspar samt som underskog Salix caprea och rönn. Närmare 

 kring byarna äro dessa naturliga ståndorter vanligtvis icke bibe- 

 hållna, utan där äro bärgens sluttningar i stor skala afsved- 

 jade. Dylika svedjebackar brännas ånyo enligt uppgift „tre gånger 

 inom en mansålder", och man kan därför få se alla möjliga ut- 

 vecklingsstadier af ståndorten i fråga i byarnas granskap, ända 

 från nyss brända eller sädesbärande fält till ,, mogna" sådana, där 

 ungskogen står reslig och tät, väntande på att fällas. På gamla 

 svedjebackar skjuter löfskog, bestående förnämligast af gråal och 

 björk (bägge arterna) samt inströdda aspar, rönnar och Salix 

 caprea, mycket hastigt upp. Ar lokalen mycket torr och jord- 

 lagret tunt utbildas en underväxtlighet, som består förnämligast af 

 ljung och hvari gräs och örter spela en jämförelsevis underord- 

 nad rol. På friskare, muUrikare sluttningar däremot kunna gräs 

 och örter mera taga öfverhand, och här finner man ett rikligt 

 fältskikt af dessa växter. Sådana sluttningar brännas ofta icke 

 mera till sveder, utan man finner sin fördel i att använda dem 

 som ängar. Genom de årligen upprepade afmäjningarna hindras 



