Årsmötet den 13 maj 1895. 95 



dess existens, att såsom stående utom de förra partierna söka på 

 hvartdera hållet lugna de uppretade sinnena och småningom be- 

 medla försoning den emellan, samt å nyo ordna verksamheten^ 

 var den uppgift han företog sig att lösa". Snart nog, eller redan 

 i början af 1851 väcktes från Universitetets sida förslag om för- 

 ening af begges samlingar, men detta skedde synbarligen för 

 tidigt; fortsättningen af schismen syntes bli, såsom Moberg säger^ 

 „i det närmaste liktydigt med Sällskapets upplösning, i fall det ej 

 medfört en verklig försoning, hvarpå måhända ingen annan trodde 

 än ordföranden". 



Och han trodde ej förgäfves på en gynsam lösning. Ar 1857 

 väcktes förslaget å nyo, och den 7 maj antogs det af Sällskapet 

 enhälligt. Slutlig uppgörelse träffades dock först den 17 februari 

 1858, hvarjämte nya stadgar i enlighet härmed utarbetades. 



Platsen som ordförande behöll professor Moberg denna gång 

 till år 1859. William Nylanders utnämning till professor i botanik 

 gaf honom anledning att afträda, medan han dock såsom vice- 

 ordförande åtog sig att stå i reserven, — en nog så nödvändig 

 reserv, då ju professor Nylander endast tvenne år 1860—61 och 

 1862 — 63 personligen ledde sällskapets verksamhet. Sistnämnda 

 år, då denne tog afsked och flyttade ur landet, togs professor 

 Mobergs välvilja åter i anspråk tills professor Lindberg år 1866 

 aflöste honom. 



Sin uppgift fyllde professor Moberg således, i ty att han 

 sammanhöll sällskapet under de svåra dagarne; och detta var 

 grunden till att arbetet af andra kunde återupptagas omedelbart. 

 Det var därföre naturligt att vid sällskapets 50-års fest 1871 han 

 anmodades att skildra sällskapets inrättning och verksamhet under 

 det förgångna halfseklet; och äfven denna sällskapets önskan gick 

 han till möte med sedvanhg omsorg och välvilja. Såsom en frid- 

 sam medlare och faderlig vän har sålunda professor Moberg bragt 

 jämnviglen åter till stånd inom vårt samfund och räddat det 

 från att falla offer för stridiga meningar, och han har därigenon-i 

 gjort sig förtjänt af sällskapets djupa vördnad och tacksamhet, 

 hvaraf efter hans den 30 april timade död ett tecken nedlades på 

 hans igenmyllade graf. 



Såsom naturalhistorisk forskare har den aflidne gjort sig på 

 det högsta förtjänt genom att omsorgsfullt ordna och till offent- 



