104: Societas pro Fauna et Flora Fennica 1871 — 1896. 



Slutligen återstår att nämna det alla uppgifter, som ingå 

 i nämnda och andra källor öfver kärlväxterna jemte upplysningar 

 hemtade från samlingar blifvit af A. Hj. Hjelt samlade och 

 offentliggjorda i ett omfattande arbete med titel Conspectus florce 

 fennicce; i de hittills utkomna häftena äro kärlkryptogamerna, 

 gymnospermerna och monokotyledonerna afhandlade. Detta 

 förtjenstfulla arbete åtföljes dessutom af en historik öfver floristi- 

 kens utveckling jemte en tabellarisk sammanställning öfver ut- 

 bredningen i områdets särskilda provinser. 



I sammanhang med traktbeskrifningen pläga i lokalflororna 

 äfven hvarjehanda uppgifter om vegetationen ingå. En något mer 

 utförlig och planmässig framställning i denna branche framträdde 

 under förra periodens sista år i Norrlins »Bidrag till sydöstra 

 Tavastlands Flora». Samme författare afhandlade vidare ämnet 

 i en framställning om Onega-Karelens vegetation, liksom tidigare 

 med ståndorterna till utgångspunkt. Omfattande och förtjenst- 

 fulla arbeten i denna riktning hafva sedermera utarbetats af E. 

 A. Wainio, A, O. Kihlman och i flere specialafhandlingar af 

 R, Hult; i mindre omfattning har vidare den topografiska växt- 

 fysiognomiken behandlats af åtskilliga andra. Ifrån växttopogra- 

 fisk synpunkt har V. F. Brotherus lemnat upplysningar om 

 ryska Lappmarkens mossor. 



I förening med dessa floristiska och topografiska utredningar 

 hafva tidtals äfven mera specielt vetenskapliga växtgeografiska 

 spörsmål afhandlats. Dessa hafva företrädesvis gällt förhållan- 

 dena i Lappland och der förekommande regioner. Hithörande 

 undersökningar från innevarande tidsskede ingå i Norr lins, 

 Hults och Kihlmans arbeten. I öfrigt har Wainio från växt- 

 geografisk synpunkt granskat floran i mellersta och norra Fin- 

 land och Norrlin i en specialundersökning sökt utreda Finlands 

 och Skandinaviens naturhistoriska gräns i öster. 



För en djupare uppfattning och lösning af växtgeografiska 

 problem är forskaren städse hänvisad till växibiologin. Hvarje- 

 handa smärre biologiska iakttagelser hafva äfven hos oss blifvit 

 gjorda och meddelade, men i allmänhet utan någon större bety- 

 delse. Först år 1890 riktades vår litteratur med ett större hit- 



