132 N.o 15. J. P. Norrlin, 



dande kolonisationen torde odlingen här mer än i grannlandet 

 hunnit uppsöka de i ekonomiskt afseende fördelaktigare fläc- 

 karne och sålunda infört en regelbunden bärgning af höväxten 

 på de växtligaste sumpmarkerna och stränderna eller på de 

 primitiva ängsstrimmorna vid vattendragen samt annat mer. I 

 hvarje fall erbjuda dock våra ödebygder ännu mycket af in- 

 tresse för forskningen och borde mer iin hittils skett uppmärk- 

 sammas. 



I de mer bebodda delarna af landet har förändringen själf- 

 fallet skridit mycket längre. Alt större arealer af den bördi- 

 gare jorden hafva lagts under plogen, de växtligare skogarne af- 

 svedjats, stora vidder sumpmarker uttorkats eller rödjats till 

 ängar, större och mindre sjöar blifvit fälda, m. m. Särskildt 

 torde böra beaktas, att de i landet ännu allmänt förekommande 

 grankärren, där vegetationen ofta bevarat sin ursprunglighet, 

 äro stadda i stark förminskning eller omgestaltning, sedan de 

 stadigt sig förökande träsliperierna i alt mer stigande skala be- 

 gynt tillgodogöra skogen härifrån. I öfrigt begynner här om- 

 daningen sträcka sig ut äfven till de sekundära eller mindre 

 primitiva bildningarna, hvilka under historisk tid starkt pävär- 

 kat spridningen och fördelningen af våra växter samt sålunda 

 trykt en viss prägel på vår nuvarande flora och vegetation. 

 Ifrån de privata skogarne är det gröfsta virket väl för det mesta 

 redan borthugget, och då de ekonomiska eller tekniska behof- 

 ven visat sig kunna tillgodoses med virke af klena dimensioner, 

 synes följden bh de åldriga skogsbeståndens småningom skeende 

 försvinnande och ersättande med yngre. Nästan öfveralt har 

 den moderna jordkulturen börjat vinna fotfäste eller snabbare 

 utveckling och härigenom har turen äfven kommit till de i Fin- 

 land ännu så allmänna naturliga ängarna att omgestaltas eller 

 förminskas, hvilket traktvis (Nyland, södra delen af Åbo län) 

 äfven hunnit ske i betydande utsträckning. Måhända är tid- 

 punkten, då våra kala ljung- och lafhedar varda skogbärande, ej 

 heller synnerligen aflägsen. 



Af de ursprungliga lokaliteterna torde slutligen våra äldsta 

 kulturbygder i nämnvärd skala kunna uppvisa knappast annat 



