62 



carpa, atrobrunnea ^ alpestris, lithophila o. a.i, og endelig den 

 rødgule XantJioria elegans, men kun i ringe udstrækning M. 



Den vigtigste Rolle synes dog Likenerne at spille paa de 

 vejrbidte, hyppig i fugtige Taager indhyllede Yderøer og maaske 

 ogsaa i Sydgrønland i den højere Fjældregion, men delte vil jeg 

 omtale under Fjældmarken, hvor det nærmest hører hen. 



Lynghedens geografiske Idbrediiiiig i Grønland og andre høj- 

 nordiske Egne. 



Hvor højt Lyngheden i Grønland strækker sig mod Nord, 

 og hvor højt den naar op paa Bjærgene, derom ved jeg intet 

 sikkert, men den gaar næppe meget langt i begge Retninger. 

 Endnu i 1000' Højde kan Empetrum være dominerende, blandet 

 med andre Buske. Men det fremgaar dog tydelig, at i en 2 — 3000' 

 Højde kan der i Mellemgrønland næppe længer blive Tale om vir- 

 kelig Hede. Paa Noursoak-Halvøen (under 70° n. B.) saa Berg- 

 gren Empetrum med indblandet Кассшш?п uliginosum, Salix, 

 Ledum m. fl. danne en « brungrøn « Vegetation, «en region som 

 från hafsstranden stracker sig til en højd af 800 — 1000 fot», 

 og paa andre Steder siger han, at den stiger højere; oven for 

 denne Grænse bliver den sparsommere, og det er mest Cassiope 

 tetragona^ der repræsenterer den. Paa «Jensens Nunatakker» 

 (4 — 5000' o. H.) fandtes ingen Lyng, saa at Expeditionen ingen 

 Brændsel Пк. Efter Hart synes sammenhængende Vegetation 

 at ophøre nord for Upernivik (se senere hen). Paa Østkysten 

 af Grønland er f. Ex. Glavering Øen (c. 74V4° n. B.) dækket af et 

 tæt Felt «von wenige Zoll hohen Birken, Weiden, Gräsern und 

 Andromeda» (Payer). 



M Visse Steder synes den at være i stor Mængde, saa at Klipperne faa en 

 rødgul Farve. Jeg har vel ogsaa set saadant, men det synes at være 

 meget mere vidt strakt f. Rx. ved ivsugigsok efter Nathorst og ved 

 Kap York, ikke langt derfra, efter Nares og Ingle field. Kornerup 

 nævner den fra Julianehaabs Distrikt som især voxeiide paa Syenitklip- 

 perne. 



