68 



mensætning er meget fors kj ellig fra den grøn- 

 landske, et Resultat der ikke synes gunstigt for Theorien om 

 en postglacial Landforbindelse. Paa samme Maade forholder 

 det sig med den skandinaviske og laplandske Ilede, ikke at tale 

 om andre nordeuropæiske, og aabenbarl ogsaa med den nord- 

 amerikanske. Lyngheden er en Vegetationsform, der udvikler 

 sig med et ensartet Fysiognomi, under visse ydre Betingelser 

 paa den nordfige Halvkugle og i øvrigt ogsaa andre Steder^), 

 men som i Henseende til de den dannende Arter frembyder 

 store plantegeografiske Forskjelligheder. Størst Lighed have 

 Grønlands Heder dog med Nord-Amerikas, saa vidt den 

 sparsomme Literatur tillader at dømme. 



lY. Fjældmarken. 



Til Betingelserne for Lynghedens Dannelse eller Trivsel 

 hører aabenbart en ikke stærk Hældning af 'i'errænet, men dog 

 en saa stærk, al Vandet ikke samler sig og bliver stillestaaende, 

 og Jorden let kan udtørres; fremdeles en ikke betydelig Højde 

 over Havet og vist heller ej nogen høj Bredde, med mindre de 

 lokale Forhold ere særlig gunstige. Hvor disse Betingelser 

 mangle, faa vi en anden Vegetation; paa det flade, fugtige 

 Terrain danne sig Kjær (se Afsnit VI); men hvor Hældningen 

 bliver større, saa at Klippegrundens Forvitringsprodukter skylles 

 eller blæses bort og der kun i Sænkninger, Spalter og Huller i 

 Klippen kan samle sig lidt Jord; eller hvor Jorden er stenet og 

 gruset og kold, fordi Sneen længe bUver liggende, eller hvor 

 Højden over Havet eller Bredden bliver for stor, formaa Buskene 

 ikke at dominere, og her faa vi ikke længer nogen sammen- 

 hængende, om end tynd og aaben. Vegetation; det, der her 

 giver Jorden dens Farve paa de snebare Steder, bliver Klippe- 



Se f. Ex. min Skildring af en Udflugt til Serra da Piedade i «Tidsskr. for 

 popul. Fremstillinger af Naturvidensltaben», 1869. 



