67 



artpræpavaterne som bekendt let paa, at Tvillinglamellernes Ud- 

 slukningsretninger ligge symmetrisk mod Tvillinggrænserne ; 

 man finder i saadanne Snit gennemgaaende smaa Udsluknings- 

 vinkler, hvis nøjagtige Værdier paa Grund af Lamellernes over- 

 ordentlige Tyndhed ikke kunne maales. I Snit efter Langstïaden 

 er Tvillinglamelleringen ikke synlig, og Natronmikroklinen er i 

 saadanne Snit ikke til at kende fra Natrouortoklasen , som den 

 forekommer sammen med. 



Kun undtagelsesvis findes i de undersøgte Augitsyeniter fra 

 Julianehaab Eksempler paa, at den for Natronmikroklinen karak- 

 teristiske Tvillingbygning fortsætter sig gennem et helt Feld- 

 spatkorn; i Reglen iagttages den kun i en Del af Kornet, og 

 de tvillingstribede Partier gaa da ganske jævnt over i andre 

 uden Tvillingstribning, og hvis Udslukningsvinkel paa Basis er 

 0°. Tilsvarende Snit efter Langsfladen vise ensartet Udslukning 

 over det hele. Natronmikroklinen gaar saaledes jævnt over i 

 Partier, der forholde sig som Natronortoklas af samme kemiske 

 Sammensætning, og Grænsen mellem begge Slags Partier er 

 flydende : ved Anvendelsen af stærkere Forstørrelse kan man se 

 Tvillingbygningen over en større Del af Kornet end med svag 

 Forstørrelse. Dette Forhold er ganske analogt med den hyppig 

 hos almindelig Mikroklin gjorte Iagttagelse, at Partier med tyde- 

 lig Gitterstruktur gaa jævnt over i andre, der i alle Henseender 

 forholde sig som Ortoklas. 



Natronmikroklinen i Augitsyeniterne ved Julianehaab viser, 

 som det fremgaar af ovenstaaende , i sin Beskaffenhed saavel 

 som i sin Optræden stor Overensstemmelse med Natronmikro- 

 klinen i de sydnorske Augitsyeniter ^); dog synes den ved Juliane- 

 haabforekomsten at spille en langt mere tilbagetrængt Rolle. 



M W. c. Brosaer, Die silur. Etasen 2 u. 3, 1882, S. 25S-262. 



