88 



regelmæssige, tynde, paa Basis tværløbende Lameller og med 

 Overgange til Kryptopertit af tilsvarende Bygning er ogsaa be- 

 slireven af v. Chrustschoff fra russiske «Pertitofyrer» ^). 

 V. Chrustschoff omtaler nu ganske vist Lamellerne som 

 liggende omtrent parallelt med Tværfladen (100), men denne 

 Angivelse tilsigter aabenbart kun en ganske omtrentlig Anskue- 

 liggørelse af Lamellernes Retning; af de meddelte Maalinger 

 af Vinklerne mellem Lamellernes Hovedretning og deres Ud- 

 slukningsretninger paa Langsfladen fremgaar nemlig , at den 

 iagttagne Struktur ikke nøjagtig kan have fulgt Tværfladen, 

 men maa have fulgt en Domeflade , hvis Beliggenhed næppe 

 har været synderlig forskellig fra Fladen (801), saaledes som 

 Teorien kræver det. — 



Vi have dernæst (smi. Side 81) at betragte de Sammen- 

 voksningsßader mellem de to Shigs Feldspat i Pertiterne , som 

 ere parallele med Langsßaden. 



Det er ovenfor vist, at saadanne Sammenvoksningsflader 

 kun optræde i større Udstrækning i Nefe lin syeni tern e , og 

 det ikke alene i de grønlandske, men ogsaa i mange af dem 

 fra andre Forekomster. I Pertiterne fra andre Slags Bjærgarter 

 mangle de, eller optræde kun ganske underordnet. Denne 

 Strukturforskel hos Pertiterne er dog uafhængig af selve Feld- 

 spaternes kemiske Sammensætning : i de grønlandske og nogle 

 af de sydnorske Nefelinsyeniter have Pertiterne forskelUg Sam- 

 mensætning, men samme Struktur. Det er derfor rimeligt, at 

 de Aarsager, der betinge Langsfladens Optræden som Begræns- 

 ningsflade mellem de to pertitisk sammenvoksede Feldspater 

 maa søges i selve Bjærgarternes Beskaffenhed, at de 

 maa bero paa Krystallisationsvilkaarene. Da. nu fremdeles Langs- 

 fladens Optræden som Sammenvoksningsflade er uadskillelig 

 forbunden med forholdsvis betydelige Dimensioner af de enkelte 

 Mikroklin- og Albitlameller , og da den gør sig desto stærkere 



Tschermak's min. u. petr. Mitt. 1888, «, S. 486 og 521. 



