148 



vanlig Vis brudte Straaler absorberes stærkere end de ejendommelig 

 brudte. Absorptionsskemaet er nemlig for den almindelige røde 

 Eudialytvarietet, som maa undersøges i ret tykke Præparater 

 for at vise en kendelig Absorption: 



II c lys violet indtil rosa, 

 -L c lidt stærkere brunlig rød indtil rødlig brun, 

 O > E'), 

 og for den brune Varietet: 



II c yderst svagt brunlig, 

 J- c lidt stærkere brungul indtil rødligbrun, 

 O > E. 



I enkelte af de finkornede Bjærgartvarieteter, hvis Eudialyt 

 makroskopisk er brun, finder man imidlertid afvigende Forhold, 

 idet Eudialytkrystallerne undertiden fremtræde med tydelig rosa- 

 rød eller svagt brunlig rød Farve i Præparaterne, selv om disse 

 ere meget tynde. To Tilfælde ere da at adskille. 



(1) I nogle af de nævnte lîjœrgarter ere alle Eudialytkry- 

 stallerne røde i tynde Præparater og ikke pleokroitiske. Den 

 røde Farve er da snart ensartet gennem hele Eudialytkrystallen, 

 snart er den indskrænket til et uregelmæssig formet eller delvis 

 zonart begrænset Midtparti, medens Randpartiet er farveløst; 

 undertiden kunne ogsaa tynde røde Zoner forekomme i det 

 sidste. De Dele af Eudialyten, som besidde den røde Farve, 

 vise sig ved stærk Forstørrelse noget grumsede eller ligesom 

 fint grynede og ere ikke dobbeltbrydende, medens det farveløse 

 llandparli, hvor et saadant forekommer, er dobbeltbrydende. 

 Disse Forhold gøre det sandsynligt, at den røde Farves Op- 

 træden i dette Tilfælde staar i Forbindelse med en begyndende 

 Omdannelse af Eudialyten. 



(2) I andre, sjældnere Tilfælde kan man finde, at nogle faa 

 af vedkommende Bjærgarts Eudialytkrystaller besidde et rødt og 



^) Denne Varietet er med samme Resultat undersøgt af W. C. Brögg( 

 (Min. d. Syenitpegm. 1890, spec. Theil., S. 501). 



