152 



alt indenfor de «støvede» Eudialytpartier. Undertiden ligge dog 

 Interpositionsrækkerne saa tæt, at den regelmæssige Anordning 

 ikke længere kan ses, men Interpositionerne synes jævnt for- 

 delte i Massen. 



Hvad nu Oprindelsen til de talløse støvfine Interpositioner 

 angaar, saa lader d'et sig paa Grund af deres ejendommelige 

 Anordning vanskelig tænke, at de skulde være indlejrede under 

 Eudialytkrystallens Vækst, og man maa derfor formode, at de 

 ere opstaaede sekundært. Dette bestyrkes ved de nedenfor an- 

 førte Undersøgelser over Eudialytens Forhold ved Glødning. 



For de større Interpositioners Vedkommende, der ligge 

 langs Midtlinjerne i de klare «Kanaler» er en sekundær Op- 

 rindelse utvivlsom: de maa være dannede paa Sprækker i den 

 fuldvoksne Krystal. Sprækkernes Tilstedeværelse maa da ogsaa 

 have betinget, at Eudialyten i deres nærmeste Omegn har holdt 

 sig klar. 



Indre Bygning. Eudialyten i Bjærgarterne og paa Pegmatit- 

 gangene er ofte ganske homogen. Den besidder da optisk 

 positiv Karakter^) og viser i tynde Præparater, betragtet mellem 

 korsstillede Nikoller, helt igennem ensartet Interferensfarve, som 

 sjælden overstiger det graalighvide af første Orden. 



Dobbeltbrydningens Størrelse er ikke konstant. 

 Saaledes fandtes i Plade, som var sleben vinkelret mod Basis 

 af klar rød Eudialyt fra Kekertanguak: 



£-^ O) = 0,0037 

 idet Pladens Tykkelse maaltes direkte , og Dobbeltbrydningens 

 Størrelse ved Hjælp af Babinet's Kompensator. 



') Den grønlandske Eudialyt er ligesom Eudialyten fra Arkansas og fra 

 Kola optisk anomal, idet den kun sjælden er fuldkomment enakset. Den 

 optiske Aksevinkels Størrelse og Akseplanens Retning varierer fra Sted 

 til Sted indenfor den enkelte Krystal. Størrelsen af den optiske Akse- 

 vinkel i Luft fandtes saaledes i en enkelt Plade at være i rod Eudialyt- 

 substans: 



2E — fra 8° indtil 40°, 

 og i de klare Partier i brun Eudialytsubstans 



2E ^ fra 20° indtil 50,°. 



