161 



uhyre fine, støviignende Interpositioner, dels fra de 

 mange Revner, som ligeledes ere opstaaede ved Glødningen. 

 Paafaldende er, at disse Revner for en stor Del ere retlinede 

 og følge Retningerne af Basis og Prismet af anden Orden. 



Krystaller, som kun glødedes i den ene Ende, viste paa 

 Grænsen mellem den ved Glødningen violetfarvede og den ufor- 

 andrede røde Eudialyt en smal Zone af lysere rød Farve. I 

 denne Zone, hvor Temperaturen ikke havde naaet Glødhede, var 

 Dobbeltbrydningen positiv, men betydelig svagere end i den 

 helt uglødede Del af Krystallen. 



2. Lys Redgledhede. Ved stærkere Opvarmning forandrer 

 Eudialyten sig igen. Uklarheden tiltager. Krystalfladerne faa et 

 blegt og næsten emailleagtigt udseende ; den violette Farve af- 

 løses af en ganske bleg brun rød, eller naar Ophedningen 

 har været fortsat næsten til Smeltepunktet, af en bleg brun. 



Tynde Præparater , vinkelrette mod Basis , vise , at de op- 

 tiske Egenskaber nu have forandret sig paany: Pladen forholder 

 sig vedblivende som et enkelt Krystalindivid, men Eudialyten 

 er nu for anden Gang bleven optisk positiv: Vertikal- 

 aksens Retning svarer til den mindste optiske Elasticitet. 



Den positive Dobbeltbrydning i den meget stærkt glødede 

 Eudialyt er altid særdeles svag. I det ovenfor nævnte Præparat, 

 hvori den svagere glødede Eudialyts negative Dobbeltbrydning 

 maaltes, fandtes ogsaa nogle stærkere ophedede Partier med 

 positiv Dobbeltbrydning; dennes Styrke var: 

 c -^ ^y = 0,0004. 



For nærmere at undersøge , hvorledes Overgangen fra 

 negativ til positiv Dobbeltbrydning gaar for sig, underkastedes 

 nogle Krystaller uensartet Glødning, saaledes at deres ene Ende 

 blev violet og negativt dobbeltbrydende , den anden, stærkere 

 glødede , blegbrun og positiv. I Præparaterne fremtræder da 

 en Overgangszone mellem den optisk negative og den optisk 

 positive Eudialyt. Gaar man fra den negative Del til den posi- 

 tive, iagttager man følgende. 



XIV. 1 1 



