172 



af de to Typer er dog næppe ret stor; den staar sandsynligvis 

 i Forbindelse med Bjærgarternes ulige Beskaffenhed, idet Pseu- 

 domorfoserne af Type a forekomme i aluminiumrige Bjærgarter, 

 i hvilke Feldspatdannelsen har vedvaret forholdsvis længe, medens 

 Pseudomorfoserne af Type b høre hjemme i mere aluminium- 

 fattige og jærnrige Bjærgarter, hvor Feldspatdannelsen er tid- 

 ligere afsluttet. 



For den i mange af Pseudomorfoserne (Type c) rigelig op- 

 trædende Analcim kan man ikke antage en med Katapleiten 

 samtidig Dannelse; Analcimen synes at være opstaaet paa et 

 langt senere Tidspunkt som et Omdannelsesprodukt af visse 

 af Pseudomorfosernes Mineraler (i Reglen vistnok Feldspat). 

 For en saadan sekundær Oprindelse taler dels Tilstedeværelsen 

 af Overgangsformer mellem Typerne a og c, dels det Forhold, 

 at i de samme Bjærgarter, som føre de analcimrige Eudialyt- 

 pseudomorfoser, er ogsaa en Del af de oprindelige Feldspat- og 

 Nefelinindivider omdannede til Analcim. 



Yi maa saaledes antage, al Eudialytens Omdannelse til 

 Katapleil er foregaaet omtrent samtidig med eller umiddelbart 

 efter Afslutningen af vedkommende Bjærgarters Størkning. En 

 lignende tidlig Dannelsestid har efter Brögger's undersøgelser 

 Katapleiten paa Pegmatitgangene i Langesundsfjorden ^); her er 

 Mineralet dog ikke iagttaget som Omdannelsesprodukt. 



2. Eudialytens Omdannelse til Zirkon. Ved Lievritfore- 

 komsten ved Siorarsuit har K. J. V. Steenstrup indsamlet 

 en Del ved Klippernes Hensmuldren løsnede Eudialylpseudomor- 

 foser, som ved den nærmere Undersøgelse viste sig at inde- 

 holde Zirkon som karakteristisk Bestanddel. 



Disse Pseudomorfoser ere ret store, 1—4 Cm. i Tværmaal, 

 og gengive skarpt Eudialytens sædvanlige Krystalform. De ere 

 ganske matte, graalig brune af Farve og have paa Brudflader et 



'i Min. il. S>enitpegm. 1S90, allg. Theil, S. 162. 



