289 



gjelder i særlig høj Grad om Rejserne i Fjordene, navnlig efter 

 Expeditionens Deling, da Dagsrejserne maatte gjøres saa lange 

 som muligt. 



Gneisen i Kronprinsens-Øer stryger SØ. — NV. og falder 

 NØ.; Øerne tage sig fra Fjeldene ved Godhavn ud som vældige, 

 mørke Stenplader, med jevn Helding mod NØ. og mange 

 stejle Rande mod SV. Tager man Hensyn til Bjergartens 

 Strøg og Fald, Forkløftningen, der gaar i Strøgets Retning og 

 foranlediger de mange stejle Klippevægge mod SV. , Isbedæk- 

 ningen og den paafølgende Nedsænkning i Havet, forstaar man 

 næsten fuldkommen Øernes Form. Som overalt paa Øerne er 

 den Erosion, som strømmende Vand har bevirket efter Isdækkets 

 Forsvinden, overordentlig ringe, og den søndersprængende 

 Frost, som nogle Steder har frembragt forbavsende Resultater, 

 er den vigtigste Faktor i Overfladens Forandring. 



Hvor Pegmatitgangene optræde rigeligere , og Bjergarten 

 er mere granitisk, som f. Ex. paa Augpiletok ved Kangàtsiak 

 og M a n Î t s o к ved Egedesminde, komme Øerne ikke til at ligne 

 skraanende Stenplader, som К ronprinsens- Øer, men op- 

 løses i en Mængde Granitpukler. Pegmatitgangene have været 

 meget modstandsdygtige mod Isen og rage derfor ofte op som 

 Rundklipper, men de ligge i høj Grad under for Frostspræng- 

 ningen. 



Pegmatitgangene i denne Egn synes at være meget fattige 

 paa fremmede Mineraler. Foruden Granater og Svovlkis saaes 

 Flusspat (Ivnarsulik, Kronprinsens-Øer) og Molybdæn- 

 glans (Agto) i ringe Mængde. Paa Tinutekassàk og Simi- 

 utarssuak var Pegmatitgangenes Orthoklas svagt labradori- 

 serende. Magnetitkorn saaes ikke sjeldent i Gneisgraniten; 

 navnhg paa Vester-0 var der Gnister af Magnetit i Bjerg- 

 arten, hvor som helst man slog et Haandstykke af. I Pegmatit- 

 gangene var der undertiden indtil haandstore Udskilninger af 

 samme Mineral navnlig paa Vester-0, Portussut og ved 



Kangàtsiak. Bjergarten er hyppig pletvis spækket med 

 XIV. 19 



