57 209 



betragtes som egentlige Rosetter, og nogle andre Monokotyledoner, navnlig Bromeliaceerne 

 (Fig. S.205), og fremdeles de bromeliacé-lignende Eryngier, er det næsten blot de faa 

 Gentianaceer af Slægten JJejanira, hos hvilke der kan være Tale om en typisk Roset; 

 Dejanira embescens har lige saa lydelig en Rose) som Erythræa Centaur ium. En Drosera- 

 Art kan vel undertiden findes paa fugtige Steder i Campos, men er næppe nogen ægte 

 Camposplante , ligesaalidt som Pæpalanthus Claussenianus. Roset-Stander ere, hvad jeg 

 har omtalt ved en anden Lejlighed 1 ), ligesom toaarige Planter aahenharl tilpassede til el 

 mere tempereret eller koldt Klima, hvor Naturen har en hengere Hviletid, fremkaldt ikke 

 ved Tørke, men ved Kulde. Rosetbladede Skud ere di- eller pleiocykliske, men i en Natur 

 nden eller blot med en svag Hviletid ere de aahenharl ikke paa deres Plads; her bliver 

 Skuddet som Regel strax straktleddet. 



En anden Ejendommelighed er Al ange I en paa vandrette Jordstængler 

 eller underjordiske Udløbere. Jeg har ovenfor (S. 192) nævnt og afbildet en Cy- 

 peracé , lthynchospora Warmingii, der lydelig har udløbende Skud; ligeledes tindes korte, 

 vandrette Rhizomer hos Sisyrinchium- og Cyrtopodium-Arteme (S. 198) og muligvis forskjel- 

 lige andre, men i alle Tilfælde er Vandringsevnen overmaade ringe. Disse vandrette Skud 

 ligge næsten altid lige i Jordoverfladen. Udpræget overjordiske, vandrende Skml. 

 nedliggemle og rodslaaende Stængler ere ligeledes yderst sjældne, og jeg veed ikke en 

 Gang, om de spille nogen stor Rolle for den paagjældende Arts Liv. Melancium campestire 

 er saaledes omtalt S. 203, men om dens nedliggemle og rodslaaende Skml formaa al af- 

 lægge nye Planier, er mig tvivlsomt; snarest tjene de fra Stænglerne udviklede Birødder 

 blot til deres Ernæring og ikke til mere. 



Ejendommeligt er derimod for saa at sige alle Arter, at de danne tynde, spinkle 

 Tuer (se S. 189); af de monokolyledone med tættere Tuer er Scirpus paradoxus nævnl 

 ovenfor (S. 192). De dikotyledone Arier have næsten alle korte, tykke, mere eller 

 mindre knoldformede og uregelmæssigt knudrede, forvedede Jordstængler, 

 af hvilke jeg ovenfor S. 194—200 har givet en Ra'kke Afbildninger (valgte fra de mindre 

 Arten. At udhæve visse Arier vil her være en vidtløftig og overflødig Sag. thi dette for- 

 hold findes sikkert i alle dikotyledone Familier. Dos visse større Arter opnaa Jord- 

 stænglerne ret betydelige Størrelser, mangen en Gang sees en lille, spinkel Plante af en 

 10—15 Cm. Højde skyde op fra en Rodstok, der er saa stor som en knyttet llaaml 

 og derover. 



Overalt ere disse Jordstængler og de med dem sammenflydende ovre Roddele 

 stærkt forvedede. Saftrige Knolde og Løg ere derimod meget sjcldne i Campos; de 



Om Skudbygning, Overvintring og Foryngelse, i »Festskrift udgivet uf den Naturhistor. Forening i 

 Kjøbenhavns I884( 90). 



Videnst. Seist Skr 



