127 279 



Den ene Lovskov er i det Ydre ikke meget forskjellig fra den anden, aaar man 

 seer den i Frastand ; det er overalt, de samme, runde, tætte, grønne Masser. Lagoa Santas 

 Skove hæve sig ogsaa med tætte, runde Former op fra det camposdækkede Land; ud 

 mod Campos seer man en af lavere Træer, Buske og Slyngplanter dannet tæt Væg, der 

 synes og mange Steder virkelig ogsaa er næsten uigjennemtrængelig. Disse «Skovrande» 

 ere for Botanikeren en meget værdifuld Del af Skoven, thi herhen söge mange lyselskende 

 Skovplanter, og her hænge Lianerne ofte langt ned i lange, sirlige Guirlander, saa at 

 Blomsterne let kunne naaes, og mangt et inde i Skoven utilgængeligt Træ strækker her 

 sine blomstrende (irene langt ned mod Jorden. I Skovrandeue og langs de Veje, der ere 

 lianede gjennem Skovene , finder man især de store , træagtige , forgrenede Græsser (Bam- 

 huseen; de danne her store, uigjennemtrængelige Grupper, idet talrige Skud bryde frem 

 fra en fælles, underjordisk llodslok, og i de eleganteste Buer bøje de sig ud i Luften; 

 nogles Stængler blive 7 — 12 M. huje og e. 1 — 2 Cm. i Tværmaal, f. Ex. «Taquaruçû». 

 Desværre blomstrer denne og de andre Arter, der alle have forskjellige Vulgærnavne 

 («Taquara», »Tabocca» o.s.v.), meget sjeldent, saa jeg kun kjender de Heste i steril Tilstand. 



Lagoa Santas Skove have ikke Urskovens Kraft og Majestæt; de ere lavere, lysere 

 og fattigere end denne, navulig fattigere paa visse Vegetationsformer, især Epiphyter. Der 

 er ikke Tale om de kolossale, til store Højder grenløse Stammer, som Wallace omtaler, 

 eller om det Mørke, som Martins afbilder i sine «Tabulae physiognomicæ». Kl mildl og 

 dæmpet Lys trænger i de Heste Tilfælde ned gjennem Løvtaget og tillader en Mængde 

 l nderskovsbuske og en Del Urter at \ox.e op. Der er langt fra saa megen Skygge som i 

 vore gamle, tætte Bøgeskove, endnu mindre som i Granskovene. Msse paa stærkere 

 skraanende Bund voxende Skove en 1 endog meget aabne, lyse og terre — ikke at tale om 

 Skovene paa Kalkklipperne, som jeg specielt vil omtale senere; men der kan ogsaa findes 

 Skove i snævrere, dybere Dale, hvor der er større .Mørke, og hvor formuldnende Stammer, 

 Orene og Lø\ dække Jorden med et tykt Lag Muld, uden at Buske eller Urter faa Lov til 

 al skyde op i slorre Mængde. Med Belysningen staaer Fugtigbeden øg Muldrigdommen i 

 en vis Forbindelse; de mørkeste Skove ere de muldrigeste og i Henseende til Luften de 

 fugtigste. 



Skoven er naturligvis stedsegrøn (naar undtages de paa Kalk voxende Skove) ; de 

 fleste Arters Blade sidde dog ikke meget over eet Aar, men oogen væsentlig Forskjel i 

 Bladhvælvets Tæthed til forskjellige Tider er der ikke. At visse Arter en kort Tid staa 

 helt bladløse (hvilke senere ville blive omtalt), indvirker ikke paa den hele Bestand, fordi 

 Arterne staa saa uendelig spredt og Hovedmængden af dem er stedsegrøn. 



Jeg begyndte Afsnittet om Camposvegetationen med at omtale Urterne og llalv- 



') Propical Nature. S. 30. 



