102 
men skjod af denne Grund just Pigmolaen, Molacanthus, som yngre Udviklingstrin ud af 
denne Rekke. Deri har Prof. Putnam altsaa gjort en dobbelt Fejl, efter vor Mening, 
og saa meget lettere bliver det os nu forstaaeligt, at han ikke har kunnet gaa ind paa 
den Sammenstilling, vi havde gjort. Det er aabenbart, at paa den ene Side har den hele 
Række af Former som dem, vi have haft til Raadighed, og som gjøre den umiddelbare 
Overgang imod hans Form, veret Prof. Putnam aldeles ubekjendt, paa den anden 
Side har han ikke vidst, i alt Fald ikke erindret det, at allerede i Petersburg-Akademiets 
Skrifter en to Tommer lang egenlig Pigmola var kjendt, hvilken paa en langt naturligere 
Maade vilde tilbyde sig som Ungdomsform af Mola. 
Saavel af Figuren, som af Texten: «there are five singular naked spaces on each 
side, three of which have a raised granulated margin, and there is a similar raised space 
just in front of the dorsal fin» (S. 259}, kan man erkjende, at sidstnævnte er Rest af 
Tornen 4, og de 5 paa Siderne ere efter Putnam’s Tegning 11, 13, 15 og 10, 12, 14 
samt 21, 23 og 20, 22. 
Sammenkjedningen tillader aldeles ikke nogen Tvivl. 
Foruden de Afbildninger af Mola- og Ranzania-Yngel, som ere optagne paa Tab. IV 
Fig. A—E, have vi endvidere dér optaget en Række Afbildninger (Fig. F, G, H) af Atlanterhavets 
endnu spædere Yngel, der svarer til, hvad der er bleven betegnet i Litteraturen som Ostracion- 
Unger eller Kaups Slægt Centaurus. De fleste af disse pelagiske Mola-Unger ere efter af- 
døde Steenstrups Mening netop Æanzania-Unger, men sikkert at trække Grænse mellem 
dem og de ægte Mola-Unger er vistnok for Tiden umuligt og maa vente til senere 
Undersøgelse og Drøftelse af nye Indsamlinger af disse mærkelige pelagiske Unger, der i al 
Fald føre Kundskaben om de mere eller mindre kæmpemæssige Klumpfiskeformer tilbage 
til de tidligste Stadier. 
Chr. Lütken. 
