162 8 
den nederste Ende, eftersom w er ner v eller V, skønt Trykket derinde er det samme. 
Det ligger altsaa i Sagens Natur, at Middeltætheden, i det Øjeblik Overfladen forsvinder i 
i et Ror, kan vere helt forskellig — det er ikke paradoxalt, som de Heen kalder det. 
Hvor langt Grænserne for «a ligge fra hinanden, naar Overfladens Forsvinden skal kunne 
ses, vil afhænge af, hvor nær t, ligger ved 7,; dette vil igen afhænge af, hvor gunstige 
Forholdene ere for Overfladens lagttagelse. 
De Heen har behandlet dette i en Afhandling, der tillige fra en anden Side an- 
griber den simple Andrewske Teori. Afhandlingen !) har som Overskrift: «Om en Tilstand 
af Materien, karakteriseret ved det specifike Volumens Uafhængighed af Trykket». Han 
kommer i denne Afhandling til de mærkeligste Resultater. Hans Ræsonnementer ere dog 
paa flere Steder meget urigtige, og hans Forsøg siges at være meget unøjagtige; der er 
f. Ex. en Forskel af 46° mellem hans og andre ansete lagttageres Bestemmelse af kritisk 
Temperatur for Methylacetat. 
Den ovennævnte Tilstand af Materien finder han over kritisk Temperatur, og vi 
ere herved naaede til den anden Hovedgruppe af Indvendinger mod den Andrewske Teori, 
idet de tidligere nævnte lagttagere omtrent samtidigt ere komne til lignende Resultater, 
nemlig: at en vis Stofmengde ved Temperaturer, højere end kritisk Temperatur, og ved kon- 
stant Tryk kan have mange forskellige Tætheder. De lagttagelser, der have ført til dette 
Resultat, ere dog anstillede efter beslægtede Metoder. De vigtigste af disse ere følgende: 
Der er ofte benyttet et temmelig langt Rør med Vædske og Damp; det er blevet 
opvarmet, til Vædsken er forsvundet, altsaa over kritisk Temperatur; det har da vist sig, 
at Tætheden var større nederst i Røret end øverst, idet ved Afkøling Vædsken altid kom 
igen forneden. 
Eller man har benyttet et bøjet Rør, hvor Grenene enten vare lukkede foroven 
eller i Forbindelse med hinanden, saa at man fik et saakaldet O-Rør. I Røret var der en 
Vædske, delt i 2 Dele ved en Kvægsølvdraabe, en stor Mængde i den ene Gren, en mindre 
i den anden. Opvarmedes nu Røret, til Vædsken forsvandt, vedblev der dog at være større 
Tæthed i den Gren, hvor der oprindelig var mest Vædske, skønt baade Tryk og Tempera- 
tur vare ens begge Steder. Herpaa grundedes da en Teori om, at der over kritisk Punkt 
existerede Vædskemolekyler, der vedbleve at fordampe. 
Disse Fænomener have vakt megen Opmærksomhed, og baade lagttagelserne og de 
Slutninger, man har draget heraf, have været Genstand for Kritik. Kritiken stammer 
væsentlig fra Ramsay og S. Young’). Tillige er der af Franskmændene Gouy”) og Villard 
gjort opmærksom paa Ting, der kunne forklare Fænomenerne. 
1) Bull. d. l'Acad. Belgique 1884. 
*) Phil. Mag. 1894 Jan.—Juni. 
3) Journ. de phys. 3 S. Tome 3. 1894. 
