230 4 
viklede yderligere denne Anskuelse, hvorefter de sammensatte Ætherarter vare Forbindelser 
af Æther med Syreanhydrid, Æthyloxalat f. Ex.C,H,,O+C,0,. Liebig mente nu ogsaa 
at maatte borttage det Argument, Ætherintheorien kunde hente af Zeise’s Forbindelser. 
Han paastod derfor, at Zeise’s vandfrie Kaliumsalt indeholdt 1/2 Mol. Vand og i Virkelig- 
heden var sammensat C,H,,0,2KCI,PtCI,. Det var muligt, sagde han, at Ilten var 
bunden paa anden Maade end her antaget, men han ansaa det for vist, at Forbindelsen 
indeholdt Ætherens Radikal C,H,,, og med stor Dristighed paastod han, at Kaliumsaltet 
var den eneste af Zeise’s Forbindelser, som kunde faas i analyseren Tilstand. Zeise 
viste da i en fortræffelig Afhandling"), at Liebig tog fuldstændig fejl heri. Tværtimod 
var Ammoniumsaltet lettere at fremstille rent end Kaliumsaltet, og Ammoniumsaltets 
Analyse derfor den, der maatte tillegges storst Vegt, men den passede udelukkende 
med hans, slet ikke med Liebig’s Formel. Tillige meddelte han nye Analyser af Kalium- 
saltet, som i dette Ojemed var fremstillet med ganske særlig Omhu, og disse stadfæstede 
fuldstændig hans Formel, men passede ikke med Liebigs. Liebig aftrykte Zeise’s 
sidste Afhandling i Udtog?) og knyttede dertil endel spydige Bemærkninger, hvoraf den 
mest graverende var den, at det var lykkedes Zeise at bevise, «dass alle Data seiner 
früheren Analysen falsch sind». Dette er nu en uhyre Overdrivelse. For det forste kan 
det da kun gelde Kaliumsaltet, thi for det vandfrie Ammoniumsalt stemme Zeise’s Analyser 
og Formel fuldstændig. Men selv for det vandfrie Kaliumsalt er det kun nogle af Platin- 
bestemmelserne, der ere for lave. Bestemmelserne af alle de ovrige Bestanddele ere upaa- 
klagelige. Men dernæst paastaar Liebig, at Zeise’s sidste Analyse af Kaliumsaltet maa 
vere urigtige, Chlorbestemmelsen, fordi Zeise har fundet 0.02 Proc. (sic!) for meget Chlor, 
Brintbestemmelsen, fordi han har fundet 0.005 Proc. (sic!) for lidt Brint, medens man ved 
Elementeranalyse altid plejer at finde lidt for meget Brint og ved Chlorbestemmelser i 
Reglen lidt for lidt Chlor. Dette smager i den Grad af Sofisteri, og Liebig fremsatte til- 
med sine Paastande paa en saa saarende Maade?), at det ikke kan undre Nogen, at Zeise 
ikke værdigede ham et Svar. Zeise’s Analyser blev ogsaa godkendte af den kemiske 
Verden, og Ingen har vovet at gore Liebig’s Mening til sin. Liebig selv ændrede den. 
I sin Handbuch der Chemie (Heidelberg 1843), Bd.2, S. 777, betragter han det omhandlede 
Salt som C,H,,PtCl,, KCl. Lige saa lidt har Nogen sluttet sig til Malaguti’s iøvrigt 
med den største Hoflighed udtalte Formodning*), at den nævnte Forbindelse mulig kunde 
vere C,H,O, 2 PtCl,, 2 KCI. 
1) Vid. Selsk. Skr. [4] M.N. A. 6, 335; Pogg. Ann. 40, 234. 
2) Lieb. Ann. Pharm. 28, 1. 
3) F.Ex. «Die Chlorbestimmung ist falsch, wenn die Formel von Zeise richtig ist; oder der Körper 
enthält mehr Chlor als gefunden worden ist, und in diesem Falle ist die Formel falsch» 0.s. y. 
1) Ann. Chim. Phys. 70, 406 (1839). 
