39 187 
Tilstand sejg og bindende, en Jordart, der af Graverne kaldtes «Bumme». Under dette 
kom et 4‘ mægtigt Lag «dodt Ler», stivt Blaaler uden kendelig Indblanding af-Kalk, 
med talrige i alle Retninger gaaende rustgule Aarer, farvet af Jærntveilte. Dette Lerlag 
var overordentlig fast og haardt, saa at det paa den nævnte Tid næppe var til at grave i, 
men maatte hakkes op eller tildels kloves med Mejsel og Hammer for ikke at beskadige 
Tidselrodderne, hvilket Arbejde dog lettedes ved de talrige mere eller mindre lodrette 
Klovningsflader, som fandtes overalt i det dode Ler, og som af Arbejderne kaldtes 
«Avner». Langs disse fandtes talrige, hyppigst vertikale Kanaler, som dels vare aldeles 
hule, dels fyldte med sort Jord eller med visne Plantedele. Disse Kanaler vare aabenbart, 
i det mindste for en stor Del, dannede af Planterodder, navnlig Tidselredder og i ringere 
Grad af Ager-Padderokkens og Ager-Snerlens Rødder og Rodstokke fra de foregaaende 
eller sandsynligvis fra en lengere Rekke Aar, og man kunde ofte paa disse Kanalers For- 
grening, Form og Retning bedomme, hvilken af de nævnte Planter der havde frembragt 
dem. Det viste sig ogsaa, at endnu levende, lodret nedadgaaende, kraftige Tidselrodder 
stedse søgte disse lettere gennemtrengelige Spalter eller Klovningsflader i Leret. Langs 
disse lodrette Tidselrodder fandtes ofte større hule Kanaler end fornødent for Roddernes 
Plads, og sædvanlig vare de udfyldte med sort Jord; maaske hidrørte dette fra, at de nye 
Tidselrødder havde benyttet de af de ældre nu forraadnede Rødder dannede Rør; i nogle 
Tilfælde syntes Aarsagen dog at være den, at Oldenborrelarver og Regnorme, som her 
kaldes «Maddiker», følge Tidselrødderne for lettere at trænge ned til en større Dybde eller 
omvendt for at naa højere op mod Overfladen, idet jeg nemlig flere Gange traf de nævnte 
Dyr tilsyneladende i Begreb med at foretage en slig Vandring. Det nederste Lag af det 
døde Ler var noget blødere, og i 5'/2—6’ Dybde stødte man pludselig paa en, i sit øverste 
Parti blød og let bearbejdelig Mergel, der var meget fed og bruste overmaade stærkt ved 
Tilsætning af Syrer, medens ikke den svageste Brusning eller med andre Ord Kulsyreud- 
vikling var at bemærke selv i den mederste Del af Lerlaget, saa at Grænsen var temmelig 
skarp. Denne bløde Mergel gik efter omtrent 1' Mægtighed over i en haardere Mergel af 
ubekendt Dybde. 
Ved med Spade og Hakke, Mejsel og Hammer, Kniv og Pincet at forfølge Hun- 
dreder af Tidsler mere eller mindre fuldstændig i deres underjordiske Forgreninger viste 
det sig for det første, at der ikke fandtes en eneste Frøplante, men at alle overjordiske 
Tidselstængler havde deres Oprindelse fra Knopper paa Roddele. Endvidere viste det sig, 
at disse til Stængler bestemte Knopper aldrig optraadte dybere end i Muld- 
laget, altsaa her ikke dybere end 18”, i hvilken Dybde kun ganske undtagelselvis fandtes 
en Knop paa Roden, medens de i Regelen opstod i en Dybde af 9—12” under Overfladen. 
De fra foregaaende Efteraars Knopper udviklede Stængler fandtes selvfølgelig ogsaa stedse 
at udgaa fra den nævnte Dybde af omtrent 1’, hvor den vandrette Del af Roden, 9: «Foden», 
