190 42 
nemlig samtidig fra 1871, 1872 og 1873, af hvilke endda de, som svare til det foregaaende 
Aar kun vare til Stede i hentorret, uddod Tilstand, medens de tilsvarende overjordiske 
Stængler vare sporløst forsvundne (sml. Tab. I, hvor Roddelene a svare til 1871, d og 
g til 1872, medens 7 først i 1873 vare bestemte til at skyde Stængler). Medens der for 
de overjordiske Deles Vedkommende aldrig fandtes andet eller mere end, hvad der svarede 
til samme Aars Vegetation, idet alt er kommet frem efter Vinteren, og alt er bestemt til 
at gaa bort ; følgende Vinter, endog et Stykke ned i Jorden, saa ere Roddelene derimod 
ikke alene noget mere varige, idet de i visnet Tilstand endnu ere kendelige et Aar der- 
efter, men den Rod, som er bestemt til at bære og nære Stængler det følgende Aar, ud- 
vikles allerede fuldstændig i dette Aar og bærer henimod Efteraaret de Knopper, som ere 
bestemte til Overvintring. Forgreningen, saaledes som den viste sig overalt i Tidselhaven, 
forstaas bedst ved Henvisning til den vertikale Profiltegning (Tab. I), der er udført i Vs 
sand Størrelse efter det fuldstændigst udgravede Exemplar. Først bemærkes en sortebrun 
henvisnet Rodlevning (a) fra foregaaende Aar; nedenfor dens i Lerlaget afbrudte Ende 
fandtes endnu i det stive Ler tydelige Aftryk (6), i omtrent 17 Længde, af dens Fortsættelse, 
som var fuldstændig forvitret, medens der selvfølgelig ikke var noget tilsvarende at opdage 
ved den anden, i det løse Muldlag afbrudte Ende. Fra den øverste Krumning af den fjor- 
gamle Rod fandtes endvidere at udgaa tvende korte henvisnede Brudstykker (c) af Rod- 
stokke, hvis Fortsættelse, de tilsvarende overjordiske Stængler, vare sporløst forsvundne. 
I Forbindelse med den visne Rod og udgaaende fra denne fandtes endnu 2 kraftig vege- 
terende vandrette Rodgrene, «Fødder» (d); hos andre af de udgravede Exemplarer i Tidsel- 
haven varierede disses Antal fra I til 3. De nævnte Rødder vare tæt ved Udgangspunktet 
fra den fjorgamle Rod næppe '/2’” tykke, men de tiltoge efterhaanden i Tykkelse, saa at 
de blev 1Y/a”’ paa det Sted, hvorfra Stænglerne skøde frem, og tæt nedenfor samme. Med 
Hensyn til Retningen af disse Rødder, da krummede de sig først lidt nedefter og derpaa 
atter opad, og ankomne til det øverste Sted, omtrent i 1’ Dybde under Overfladen, ud- 
sendte de 2 eller 3 (undertiden kun 1) lodrette, skælklædte og med talrige 'fine forgrenede 
Birødder forsynede Rodstokke (e), som forlængede sig over Jorden til blomsterbærende 
Stængler. Tæt forbi det Sted af Foden, som bar Stænglerne, krummede den sig temmelig 
pludselig nedad og gik derpaa som en lodret «Rodsænker» (g) lige ned i Mergelen til en 
Dybde under Overfladen af 6—7’, altsaa til en endnu større Dybde i Jorden end Stænglerne 
naaede over Jorden. Hele Tidselens lodrette Udstrækning fra den nederste Rodspids til 
den øverste Blomsterkurv var altsaa rigelig 12°. De yderste Rodender og de yngste tynde 
Sidegrene (4) vare beklædte med fine Rodhaar, hvilket ikke alene var Tilfældet med de i 
Mergelen nedsænkede Rødder, men ogsaa med de yngre Rodsænkere, som endnu ikke 
naaede længere ned end i Leret (/). Fra de stængelbærende Fødder udgik dernæst til alle 
Sider flere først i vandret Retning 1—2’ langt udløbende og derpaa lodret ned i Mergelen 
