87 235 
danner snart nye af anden Orden (Fig. 13 C), ved hvis 
Udvikling Hovedafsnittet almindelig bliver mere eller 
mindre ensidigt, idet sædvanlig den Side, der vender 
mod Bladgrunden, udvikler sig sterkest. Vedblivende 
komme nye Afsnit frem, mindre og mindre, tilsidst i 
saadanne Masser og af saa forskellige Ordener, at det 
er vanskeligt at finde Rekkefolgen. Intet er desuden 
saa variabelt hos Marktidselen som Bladene, og det er 
ogsaa navnlig paa disses forskellige Former og Be- 
kledning, at de mange opstillede saakaldte Varieteter 
grunde sig. Den Linneiske Diagnose: Serratula ar- 
vensis foliis dentatis spinosis, som gaar igen i de i 
fleste botaniske Skrifter fra sidste Halvdel af forrige 
Aarhundrede, holder sig alene til Bladene, om hvilke 
den dog siger for lidt i dobbelt Henseende, idet 
Bladene i Virkeligheden ere langt mere end tandede; 
men det kom jo heller ikke an påa ved denne 
Artsdiagnose at adskille den fra andre Tidsler, som 
den slet ikke regnedes i Slægt med, men fra andre 
VE 
ae 
Arter af Serratula og serlig fra S. tinctoria. Horne- « 
mann siger (1796), at Bladene ere «lancetformede, Fig. 13. Udviklingen af Bladets Sideafsnit. 
tandede, indskaarne, tornede», og tilfajer, at de ere 
«siddende», og at «hygnerven af Bladet er nedlobende paa Stengelen». Schumachers Be- 
skrivelse (1801) er mere korrekt: «foliis lanceolatis, pinnatifido-dentatis, spinosis», og i 
tredje Udgave af Hornemanns Plantelære (1821) tilfojes det ret karakteristisk, at Bladenes 
Flige ere ulige store. Hos de fleste nyere Forfattere hedder det om Marktidselen: «foliis 
integris vel pinnatifidis». Imidlertid gaar det saa vidt med Variationen, at der findes alle 
Overgange fra det bugtet-tandede til det dobbelt halvfinnede eller endog fjersnitdelte Blad, 
snart med fremadrettede, snart vandret udspærrede, snart tilbagekrummede Flige, hvorved 
de endog blive hovlformede. Bladenes overvejende hyppigste Form er den bugtet-halv- 
finnede (folia sinuato-pinnatifida). Bladpladen er sjældnere flad, i hvilket Tilfælde den tillige 
gerne er tynd og lidet indskaaren; i Regelen er den mere eller mindre sterkt belget, ja 
undertiden endog kruset i Randen. Bolgningen, der fremkommer ved, at Væxten bliver 
livligere ud mod Randen end inde ved Nerverne, viser sig at være i nøje Overensstemmelse 
med den Maade, hvorpaa Bladet er delt; de største Bolger komme nemlig altid til at ligge 
mellem Sideafsnittene af forste Orden og naa almindelig helt ind til Bladets Hovednerve; 
mindre Bolger ligge mellem Sideafsnittene af anden Orden og naa ind til disse Afsnits 
