89 237 
glatte paa begge Flader. Ikke sjelden findes en lignende, men mere spredt Behaaring paa 
Oversiden, der undertiden endog farves helt graa af denne Bekledning; endnu hyppigere 
bliver denne spindelvevsagtige Bekledning til en saa tet Filt paa Undersiden, at Bladets 
gronne Farve skjules, og er Laget meget tet, kan Undersiden endog blive snehvid. 
Sjeldnere treffes en saadan tet hvid Bekledning paa samtlige Blades Underside, og Indi- 
videt ophojes da ofte til Varietet; hyppig have alene de nedre Blade en saadan Filt, og 
navnlig findes tidi en tyk, næsten uldagtig Beklædning paa Undersiden af Bladene i de 
Bladrosetter, der om Efteraaret optræde i Græsmarkerne. Spindelvævshaarene ere ovenfor 
(p. 84) nærmere omtalte, og her skal kun bemærkes, at de større Celler i Haarene ved 
Udtørring falde sammen, hvorved Haarene blive krusede; naar de tillige sidde tæt sammen, 
bliver hele Behaaringen derved uldagtig. Behaaringen er i det hele taget mindst paa 
skyggefulde Steder og i fed Jordbund, stærkest paa solaabne Steder og i mager, haard, 
ubearbejdet Jord. 
Et Forhold, hvorom Floristerne have været meget uenige, og som har foranlediget 
Opstillingen af flere, ganske sikkert uberettigede Varieteter, er Spørgsmaalet om, hvorvidt 
Bladene ere nedløbende eller ikke. Hertil maa siges, at alle Individer af Mark- 
tidselen, naar de komme til fuld Udvikling, baade faa Stængler med og uden nedløbende 
Blade. Kraftige Stængler, som skyde rask i Vejret med længere Stængelled, uden stor 
Bladrigdom, men stræbende efter at danne en rig Blomsterstand — altsaa Axer, hvor de 
rent ernærende Organer ere tilbagetrængte for Forplantningsorganerne — bære i Regelen 
Blade uden eller med meget svage Spor af nedløbende Rande paa Stængelen. Men naar 
saadanne Stængler hugges over, saa fejler det ikke, at der dels fra samme Rodstok, dels 
fra Roden, skyde nye Stængler frem, som i Løbet af samme Sommer ikke formaa at naa 
til Blomstring, og som kunne betragtes som rene Ernæringsskud — og saadanne vise sig 
stedse at have mere eller mindre nedløbende Blade. De nedløbende Rande ere i Regelen 
væbnede med de stærkeste Torne, og da de ofte naa langs hele Stængelleddet, ned til det 
nedenfor siddende Blad, saa bliver Stængelen herved ofte virkelig tornet-vinget. Paa Marsk- 
enge og Diger, hvor det første Sæt af Stængler sjælden faar Lejlighed til uhindret at ud- 
vikle sig fuldstændig, men afhugges, afbides eller nedtrampes, og efterhaanden erstattes af 
flere nye Skud, kan man ofte paa lange Strækninger forgæves søge efter et eneste Exem- 
plar af Marktidselen, der svarer til den almindelige Beskrivelse, efter hvilken den skulde 
have ikke nedløbende Blade. Det samme er Tilfældet i Kornmarker, hvor der om Foraaret 
eller Forsommeren er «stukket Tidsler»; ogsaa her have alle Stængler nedløbende Blade, 
medens man paa en tilstødende Mark, hvor denne Operation ikke er foretagen, vil finde 
alle eller næsten alle Exemplarer uden nedlebende Blade. Den almindelige Maade at ind- 
dele Slægten Cirsium paa, nemlig i en Gruppe med nedløbende og en anden uden ned- 
løbende Blade, til hvilken sidste Marktidselen henregnes, er derfor uheldig. Naar man 
D. K. D. Vidensk. Selsk. Skr., 6. Række, naturvidensk, og mathem. Afd. X. 3. 31 
