351 
Saaledes altsaa fik omsider Gangesdelphinen sin tilbörlige Plads i Systemet. Man 
kjendte dens egentlige Findested og dens ydre Former af Lebeck's og Roxburgh’s Be- 
skrivelser og Afbildninger, og man kjendte de Forandringer, dens Tænder undergaae ved 
Alderen. Den beholdt det af Lebeck givne systematiske Navn: Delphinus gangeticus, og 
det Shaw’ske (for ikke videre at omtale det Blainville’ske) blev opgivet). 
Imidlertid var det dog endnu forbeholdt Cuvier at eftervise Gangesdelphinen ikke 
blot som en meget bestemt egen Art i Delphinernes store Gruppe, men som den meest 
ejendommelige af dem alle, den som maaskee allermeest iblandt dem kunde fortjene at 
danne en ny Slægt**). Hertil blev Cuvier især i Stand ved at modtage et heelt Skelet, 
der sendtes ham af vor ovennævnte Landsmand Dr. Wallich, hvortil endnu, ved de fran- 
ske Reisende Diard og Duvaucel, kom to udstoppede Individer. Han fik derved tillige 
Oplysninger om Hunnens Ydre (Lebeck's og Roxburgh's Individer vare begge Han- 
ner) samt enkelle Tillægsbemærkninger om Dyrets Levemaade i Almindelighed. Særdeles 
interessant var Cuvier’s Bemærkning, at denne Hinduernes ,Sousou” hoist sandsynligen 
er det Dyr, Plinius har meent naar han siger: „In Gange Indie platanistas vocant, rostro 
delphini et cauda, magnitudine autem XV cubitorum” ***), Saalænge havde altsaa det 
store mærkelige Dyr i Indiens hellige Flod, der nu først blev de europæiske Zoologer be- 
kjendt, allerede været kjendt af Indvaanerne; saavidt-var Rygtet om dets Tilværelse alle- 
rede naaet i det förste Aarhundrede af vor Tidsregning. 
Paa Skelettet maalle först og fremmest den hôist characteristiske Beenhvelving 
falde i Öinene, der fra hvert af Overkjævebenene reiser sig i Veiret over hele Spæklaget 
foran Spröitehullerne (see Tab. 4, Fig. 2) — dernæst den aldeles paafaldende Tykkelse af 
Tindingebenets Aagtap (Tab. 2, Fig. 4, 1); begge Kjævernes overordentlige Smalhed, Under- 
kjæveforeningens tilsvarende Længde i Lighed med den hos Kaskelotten; — Oienhulens 
usædvanlige Lidenhed, hvorved Aagbenet ganske taber sin hos Delphinerne almindelige 
Form af en lang tynd Stilk; — Gane- og Vingebenenes ikke mindre usedvanlige For- 
hold; — endelig Halshvirvlernes Udvikling i Lighed med den hos Pattedyrene i Alminde- 
lighed, men i Modsætning til den hos alle övrige Delphiner. Til Swregenhederne ved Pla- 
tanistaskelettet vilde fremdeles endnu kunne regnes det forholdsviis ringe Antal af Hvirv- 
ler, som Cuvier ansalte til 46 (7 + 11 + 28). 
*) Cuvier brugte senere Navnet Delphinus rostratus til at betegne en anden ny Delphinart (fra de eu- 
ropæiske Kyster); men dette fandt med Rette intet Bifald, og Navnet D. rostratus maatte dennegang 
vige for Navnet D. bredanensis. 
#*) Recherches sur les ossemens fossiles par Mr. le Bom G. Cuvier. Nouvelle edition Paris 1824. 4to. Tome 
V. fre. partie. Pag. 279—280, 298— 300 og Pag. 307; Pl. XXII, fig. 8, 9, 10, og Pl. XXIIT, fig. 19. 
xxx)  C. Plinii secundi naturalis historia liber IX. Cap. XV. I Cuvier’s Udgave af hans libri de animali- 
bus (Paris 1827—1828. 8vo.) Vol. II. Pag. 44—46. 
