356 
hos maaskee de fleste Tandhvaler. Hos Svinene har dette Knoglepar forlængst været 
kjendt som et for dem særegent, sædvanlig kaldt „Tryneknoglerne”. Hos Marsvinet 
er det i alle Tilfælde let at kjende som en lille fast og mindre blodriig Knogle forrest 
ved hvert Næsebor, tet op til Skillevæggen (netop der, hvor det ligger hos Svinene). Hos 
Grinden har det en noget större Udstrækning. 
Dette Knoglepar altsaa — man kunde maaskee meest betegnende kalde det Næse- 
borknoglen, os narium — fandt jeg ogsaa hos Gangesdelphinen, i Form af en lille 
Forbening paa hver Side, i Næseaabningens indtörrede Bruskbekledning. 
Plougbenet voxer hos Hvaldyrene lidt efter lidt op ikke blot foran hele det for- 
reste Kilebeen, men ogsaa foran Siebenet, hvoraf dog sædvanligviis et Stykke vedbliver at 
staae ubedekket frem (naturligviis den Flade, der hos Mennesket kaldes den nederste 
Flade af dets vandrette Deel) mellem Plougbenet og hiin lille Beenplade paa Næsebenenes 
nederste Trediedeel eller maaskee (hos Gangesdelphinen) Næsebenene sely. (See Tab. II, 
Fig. 2, 0, ©.) 
Overkjævebenene skyde sig hos Gangesdelphinen, ligesom hos de üvrige Delphi- 
ner, ud over Pandebenene, saa at disse (Tab. II, Fig. 1, f, f, PD kun ligge ubedekkede i 
Form af en smal krummet Beenophôining, der nærmest ved den meget stærkt til Venstre 
forskudte Midtlinie begrændses af Næsebenene (n, n), Mellemkjævebenene (i) og Over- 
kjævebene (m, m), bagtil af disse sidstnævnte og af Nakkebenet (0), men til Siderne gaae 
over i de lange Oienhuletappe (processus orbitales), hvorhos dog det hôire Pandebeen 
etsteds (f) trænger frem som en Kile. ,,Den meest slaaende Characleer af dette Hoved”, 
siger Cuvier, ,,er, at Overkjevebenene efter saaledes at have skudt sig ud over Pande- 
benene lige indtil Tindingekammene (cristæ temporales), frembringe hver en stor Been- 
veg (Tab. I, Fig. 2; Tab. Il, Fig. 1, og Tab. Ill, Fig. 2), der böier sig om og danner. 
en stor Hvælving ovenover Neseborenes Blæseredskaber (Vappareil éjaculateur des narines). 
Til den Ende nærme disse to Forlengelser sig hinanden indbyrdes, og synes endog at be- 
røre hinanden paa'de to forreste Trediedele; men bagtil fjerne de sig fra hinanden for at 
give Plads for Bleseröret (l’évent). Det er Foreningslinien af disse lo Beenvegge, der 
stötter den Kjöl, som dette Dyrs Pande viser udvendig (see Tab. I, Fig. 2). Forneden 
frembyde disse Beenvægge mange Huler eller et Slags Net, sammensat af mangfoldige 
Beengrene. I det friske Dyr er den største Deel af det Rum, som denne Beenhvælving 
dækker, fyldt med en tæt og temmelig haard Trevlemasse”. 
Til denne meget betegnende Skildring af Cuvier troer jeg kun at burde föie, at 
de nysomtalte ,,Huler forneden paa disse Beenvægge” i Grunden (see især Tab. Ill, Fig. 2) 
ingenlunde ligge paa deres indadvendte Flade, men ‘inden i selve disse Beenvægge eller 
Beenkamme, nemlig mellem deres to Plader, og at de kun paa det macererede Cranium 
sees aabne, fordi den indvendige Plade tildeels er hindet og kun gjennemtrukket af et 
