367 
Skelet findes, formodentlig som en individuel Afvigelse, ogsaa en nedre Tvertap paa den 
syvende Halshvirvel, men kun paa venstre Side. (Den er afbildet Tab. III, Fig. 4, r; paa 
samme Figur betegner t, t, t, de övre Tvertappe, 0-0 de nedre Tvertappe af den sjette 
, Halshvirvel —. hvilke ogsaa kunne sees fra Rygsiden mellem ‘den sjette og syvende Hvir- 
vels egentlige Tverlappe paa samme Tavles Fig. 3. — g betegner de nedre Tvertappe af 
den femte; b-c det første Ribbeenspars Hvirvelende.) Selv den anden Halshvirvels tykke, 
stærke Tvertap, der bôier sig tilbage og tildeels dækker de efterfolgende, maa, skjöndt 
ikke gjennemboret, belragtes som en Sammensmeltning af begge Tverlappene, hvilket 
fremgaaer saavel af dens Udspring og Stilling, som og deraf, at den ganske tilsvarende 
store, brede Tverlap paa Bardehvalernes Epistropheus snart har et meget stort, snart el 
meget lille Hul, som Tegn paa, at Blodkarneltet i Halsringene fortil snart slet ikke, snart 
meget betydeligen indknibes. Hos Gangesdelphinen viser Hullets Lidenhed i den tredie 
Halvhvirvels Tvertap, at det fortil indknibes overordentlig stærkt eller, vel rettere, trækker 
sig heelt ud af den ringformige Omsluttelse. — De hos Gangesdelphinen ligeledes. meget 
stærke Tvertappe paa Atlas ere i Modsetning til dem paa Axis aabenbart kun egentlige 
eller övre Tverlappe. 
At Tvertappene paa den anden Halshvirvel bôie sig saa stærkt tilbage, tyder hen 
paa det hos Bardehvalerne gjeldende Forhold, at de tjene til Fæste for Senebaand til det 
forste Ribbeenspar. Den övre Tverlap paa den fjerde, femte og syvende Halshvirvel er 
(som saa almindeligt hos Pattedyrene og hos Mennesket) klövet paa Spidsen i to Dopper; 
den indre af disse Dopper staaer stærkere frem, især paa den syvende Halshvirvel (Tab. 
lll, Fig. 3, ©). 32 
Halshvirvlernes Buedele ere trukne meget sterkt ud i Breden, allermeest den 
sjettes — hvilket især bliver idienfaldende fra Rygfladen i Sammenligning med Brysthvirv- 
lernes smalle Buedele (Tab. HI, Fig. 3). Fra samme Flade betragtet falder den anden 
' Halshvirvels meget brede, flade, opad og baglil rettede Tornspids i Oinene. Den forlæn- 
ger sig fortil langs Midtlinien i en Kam, der rager frem over den forreste Rand. I Mod- 
sætning dertil have alle övrige Halshvirvler kun en meget svag Kam i Midtlinien til An- 
tydning af en Torntap. Buedelene af disse Halshvirvler ere overhovedet meget smalle, Mel- 
lemrummene imellem dem i samme Forhold store. Udadtil bôier hver Buedeels Rygstykke, 
medens det gaaer over i Bugstykket og Hvirvellegemet, sig saa stærkt fortil, at disse Dele 
komme til at ligge i Hôide med Rygstykket, ikke af samme, -men af den foranliggende 
Hvirvel. Fra samme Böiningssted udgaae de to flade afrundede Ledtappe, den bageste (p) 
med: sin ned= og udadvendte Ledflade bagved, den forreste derimod med sin op- og indad- 
vendte Ledflade foran den nævnte Böining (see Tab. I, Fig. 2 og Tab. III, Fig. 3, hvor den 
lredie Hvirvels forreste Ledtap er belegnet med a, den andens tilsvarende bageste med p).— 
Lige under de forreste Ledtappe, nelop paa Grændsen mellem Buedelens Ryg- og Bug- 
