369 
hold kan unzgleligen ogsaa udtrykkes paa den tidligere Maade ved at kalde selve Vorte- 
tappen en Ledlap; men ligesom det ikke gjelder fortil paa Rygraden, hvor Vorletappen 
pludselig træder op selvstændig paa den 12te Hvirvel, saaledes gjelder det ei heller rette- 
lig fra Haleegnens Begyndelse. Her nemlig falder endog hine Ledflader aldeles 
bort, Jog de saakaldte Skraa- eller Ledtappe tabe dermed al Betydning af saadanne og 
ere kun slet og ret Vortetappe. 
Vorletappene med de forreste Ledflader saavelsom de isolerede bageste Ledtappe 
synes forfra bagtil i Bryst- og Lendehvirvlernes Række stedse at rykke hôiere opefter, og 
i Virkeligheden sidde de bageste Ledflader paa de sidste Lendehvirvler paa Roden af selve 
Tornspidserne. Men dette Forhold er en umiddelbar Fålge af hele Buedelens gradviis for- 
andrede Form fra en bred og lav nedtrykt Bro over Rygradshulen til en omsider ganske 
smal og hôi (paa de bageste Lendehvirvler to Gange mere höi end bred). 
Det under 4 nævnte Forhold endelig har fremfor alle andre Forhold paa Patte- 
dyrshvirvlerne tildraget sig de nyere Zootomers Opmærksomhed. At Tverlappene (de 
övre eller egentlige) höre Buedelen til, er rigtignok ingenlunde en almindeliggjeldende Re- 
gel, da de tvertimod ikke alene hos Hvaldyrene fra de bagre Brysthvirvler af i hele den 
fölgende Længde af Hvirvelsöilen höre Hvirvellegemerne til, men ogsaa hos mange andre 
Pattedyr idetmindste i en Deel af Lendeegnen*); men delte forskjellige Udspring har dog 
med Rette allerede forlængst maattet vække Tvivl om deres fuldstændige Eensbetydning. De 
fra Hvirvellegemerne udspringende Tvertappe maatle nådvendigviis ikke saameget være at 
sælte lige med de évre eller egentlige, som snarere med de nedre Tvertappe paa Hals- 
hvirvlerne. Mod denne Anskuelse synes, navnlig for Hvaldyrenes Vedkommende, riglignok 
at stride den aabenbare Eensartethed mellem Lendehvirvlernes og de bageste Brysthvirvlers 
Tvertappe, hvilke sidste ogsaa gaae ud, ikke fra Buedelen, men fra Hvirvellegemet, skjondt 
det dog netop er paa Spidsen af disse samme bageste Brysthvirvellvertappe, at de 
bageste Ribbeen befæstes, i hvilken Henseende de altsaa forholde sig — ikke som de nedre, 
men just som de ôvre eller egentlige Tvertappe saavel ellers paa Hvalskelellel som paa 
Palledyrskelettet overhovedet. Hos Rörhvalerne synes Anskuelsen endnu vanskeligere al 
kunne gjennemfåres, eflersom her samtlige Ribbeen mangle Hals og Hoved og derhos 
samllige ere befæstede paa Spidsen af Tvertappene, hvoraf de forreste alle udgaae 
fra Buedelen, de bageste fra Legemet, de midterste fra begge Steder, Da imidlertid 
Anskuelsen vistnok dog er den rigtige, vil Tydningen efter den vel ogsaa kunne 
gjennemfåres, og delte synes navnlig at kunne skee ved de af Stannius og Vrolik**), 
+) See Friedr. Wilh. Theile i Müller's Archiv. Jahrgang 1839. Pag, 108, 
#*)  Naluurkundige Verhandelingen van de hollandsche Maatschappij der Wetenschappen te Haarlem. Tweede 
Versameling. 5e Deel. 1e. Stuk. Haarlem 1818. 410. Natuur-en Ontleedkundige Beschouving van den 
Hyperoodon door W. Vrolik. Pag. 31— 40. 
Vidensk. Selsk. Skr., 5 Række, naturv. og mat. Afhnd. 2 Bd. 47 
