373 
kjerne. Derved bliver det idetmindste meget sandsynligt, at paa et udvoxet Exemplar de 
benede Fingerleds rette Antal vil vere: for Tommelen 3, for hver af de fölgende 5. 
(Paa Atbildningen Tab. I, Fig. 2 er de sidste Fingerleds bruskede Natur ikke særlig 
bleven udhevet.) 
Zoologerne ere siden Cuvier’s Tid temmelig enige om, at et Hvirveldyrs rette 
Plads i Systemet maaskee allersikkrest erkjendes af dets Skeletbygning, og, gjelder denne 
Sætning for Hvirveldyrene i Almindelighed, saa gjelder den maaskee fremfor i nogen 
anden af Hvirveldyrenes Ordener i Hvaldyrenes, eftersom her under en bestemt, gjen- 
nem hele Ordenen vedligeholdt Afændring af den ydre Fiskeform skjules en fuldkom- 
men Pattedyrbygning, og i denne atter viser sig en Forskjellighed, der hidtil er bleven 
anslaaet meget for lavt. Det bedste Vidnesbyrd for Rigtigheden af dette Udsagn giver 
netop Gangesdelphinens Skeletbygning. Allerede ved Lebeck og Roxburgh hayde man 
lært, at kjende de paafaldende Afvigelser i Formen af dens Neb, dens Brystfinner og især 
af dens Blæsegat; men det var, som allerede anfört (Pag. 351), dog fürst, da Cuvier leret 
dens Skelet at kjende, at det blev klart, hvorledes her forelaae den meest eiendommelige 
Form i hele Delphinernes store Gruppe, den, „som maaskee allermeest kunde fortjene at 
danne en egen Slægt”. Det store Skridt fremad, Cetologien gjorde iCuvier’s Tid og for 
allerstôrste Delen ved ham alene, erkjendes ved at sammenligne hans förste Lereböger og 
særskilte Arbeider i denne Retning med de seneste, fårst efter hans Död udgivne. Det 
var saa stort, at Celologien siden den Tid ved Fleres Arbeider endnu ikke har gjort noget 
lige stort fremad. Men Cuvier havde dog endnu ikke faaet samlet det nödvendige Stof 
af Hvaldyrskelelter, for navnlig i den Linné-iske Slegt Delphinus at ordne det allerede 
da meget store Antal Arter efter deres större eller mindre indbyrdes Slegtskab. Om 
Gangesdelphinen tröstede han sig endnu kun netop til at udtale de nysanförte Ord: at 
den maaskee fremfor nogen anden Delphin kunde fortjene at danne en egen Slægt, men 
uden nåiere at angive, hvor denne Slægt i Tandhvalernes Række nærmest maatte være at 
hensælle. Schegel*) satte den nærmest til de store, mere sværtbyggede egentlige Del- 
phiner, han kaldte „die Tümmler“, og for hvilke Delphinus tursio opstilledes som Typus; 
J. E. Gray**) bragte den med et vist Held nærmest sammen med den af Alcide d’Or- 
bigny***) beskrevne Inia boliviensis i en af Amazonflodens Bistromme over 700 franske 
, 
*) Abhandlungen aus dem Gebiete der Zoologie und vergleichenden Anatomie. 1 left. Leiden 1841. 
410. Pag. 28. 
xx) Voyage of Erebus § Terror (citeret Pag. 352) Pag. 25. 
xxx) Nouvelles annales du Museum d histoire naturelle. Tome III, Paris 1834. 4to. Notice sur un nou- 
veau-genre de Célacés. Pag. 22, pl, 3. 
