378 
Üiet var overordentlig lille; dets Diameter kun 14. Oret sad ubetydelig höiere 
end Öiet. Sprôitehullet var en simpel Længdespalte, 4‘ 94” lang; dets forreste Ende faldt 
netop lodret ovenfor- Oiet. 
Vuloa havde en Længde af omtrent 2" og fremböd intet Mærkeligt i sin Form, 
ligesaalidt som Furerne, hvori Paltevorterne sidde. 
Tungen var overordentlig kort, fastvoxet i sin hele Omkreds, og naaede kun hen 
til det Sted, hvor Overkjæven trækker sig sammen til et smalt-Næb. 
Legemet omgaves af et tykt Spæklag, 14“ paa de Sleder, hvor det var tykkest. 
Paa Ryggen var Farven môrk blygraa, under Bugen noget, dog ei meget, lysere. 
Saaledes var Farven dog kun kort Tid efterat Dyret var optrukkel af Vandet; da Over- 
huden blev tor, blev Farven overalt lysere“. 
Borgen for denne Tegnings og for den ovenstaaende Beskrivelses Rigtighed ligger 
allerede givet i den sjelden gunstige Leilighed, i Tegnerens og iser i den ledende Natur- 
forskers sjeldne Sagkundskab. Yderligere Sikkerhed for Tegningens Paalidelighed er given 
i Forholdenes Overeensstemmelse med Skelettet af samme Individ (see Tab. I, Fig. 2), et 
Skelet, der var udarbeidet og vedligeholdt med den Omhyggelighed, at ikke alene de en- 
kelte Knogler vare bevarede i deres naturlige Sammenheng, men den ydre Hud desuden 
bevaret paasiddende ved Halespidsen og ved. Fingerspidserne, hvorved ikke alene op- 
naaedes en fuldkommen Sikkerhed for, al end ikke den sidste Halespidshvirvel eller noget 
Fingerled manglede, men paa Brystfinnen endnu kunde tydelig kjendes de fire Bölgeophöi- 
ninger af deres bageste Rand, svarende til de fire lengere Fingres Spidser. Kun i een 
Henseende maa jeg tilstaae at have Tvivl om Tegningens Tilforladelighed, nemlig i Hen- 
seende til Üiets og Orets Plads, der, efter Skeletforholdene at démme, maa vere ansat 
noget for hôit ovenfor Mundvigen. Det er afgjort, at Oiet maa findes lige under Pande- 
benets Oientap (processus orbitalis), og denne viser sig paa Profiltegningen af Skelettet 
(Tab I, Fig. 2) ikke nær saa håit oppe. En saadan Feil i Forholdene opstaaer, som Er- 
faringen viser, meget let ved Gjengivelsen af smaa Dele paa store hvælvede Gjenstande. 
For at gjengive saadanne smaa Dele, rykker Tegneren nærmere til Gjenstanden, og de 
nödvendige Perspectivforhold gaae derved table. Uagtet jeg allsaa er overbeviist om, at 
her er indlåbet en Feil, og denne var yderst let at relte, har jeg dog ikke villet rette 
den, fordi jeg ansaae det for Pligt, at give Afbildningen fuldkommen tro efter selve 
Originaltegningen. 
Sammenholde vi nu denne afHr. Thornam efter det friske Dyr udfærdigede Teg- 
ning med de tidligere, ovenfor (Pag. 352—353) angivne Afbildninger af Gangesdelphinen; 
tager man Hensyn til de for dens Paalidelighed anfårte Grunde, vil man vist billige den 
ugunstige Dom, jeg sammesteds har udtalt endog over de nyeste. Af de ældre Afbild- 
ninger lader navnlig Lebeck’s — hvor raa den end unægteligen er — os dog see dette 
