— > 
Hvaldyr under den for alle Hvaldyr gjeldende stive, lige strakte Valseform, tilspidset for- 
og bagtil, uden Sveining i Ryggen (som Roxburgh’s og F. Cuvier’s) end sige Krum- 
böining i Hals- og Haleegn (som Gray’s); Huden strammet om hele den valsedannede 
Krop uden Indsenkning i Halsegnen (som Gray’s); Brystfinnerne aldeles stive og Fingrene 
ubüielige mod hinanden indbyrdes (allsaa ikke til at slaae sammen som en Vilte, hvad 
Roxburgh’s, F. Cuvier’s og Gray’s Tegninger kunde forlede til at antage). — Af 
Halefinnen har Reinhardt ladet optage en serlig Contourtegning fra oven (Tab. I, 
Fig. 4). Blæsehullet, som Reinhardt angiver at være en aldeles retliniet Længde- 
spalte uden den svage Sformige Dobbeltsveining, som baade Lebeck og Roxburgh til- 
lægger det, er först af ham gjengivet, hvad den vel kan siges selvfölgeligen at maatte 
være, som en (udenfor Aandedrætsôieblikket) tæt tillukket Spalte (Tab. 1, Fig. 3). 
Af allerstørste Viglighed er endelig den fuldstændige Bekræftelse, som ved Rein- 
hardt’s egne Iagttagelser og ved det af ham ydede Skelet er bleven opnaaet paa den op- 
rindelige Angivelse af Roxburgh, om Gangesdelphinens aldeles paafaldende smaa 
Öine. Roxburgh’s Ord ere: „Eyes exceedingly minute, being only a line in diameter und 
sunk pretty deep in their small round orbits“, medens hele Dyrets Længde sættes til 64 
engelske Fod (see Pag. 348). At denne Angivelse, der Skele samtidig med selve Angi- 
velsen om Dyrets Tilverelse, ikke vakte nogen kjendelig Opmærksomhed, vilde kunne und- 
skyldes med, at den slet ikke fandt nogen Understôttelse i selve Roxburg h’s Afbildning ; 
men denne Undskyldning maatte falde bort, da Angivelsen fremfor Afbildningen fik en 
fuldkommen Bekræftelse ved Cuvier’s Undersögelser af det benede Hoved,- navnlig i Oien- 
hulens tilsvarende Lidenhed og den deraf fölgende — hos Tandhvalerne ellers ukjendte — 
Forkortelse af Aagbeensstilken. Og dog blev denne paafaldende Lidenhed af Gangesdel- 
phinens Oine i den Grad oversect, at de endnu paa de nyeste Afbildninger (navnlig 
Gray’s og Jardine's, see Pag. 353) ere gjorte store i Sammenligning med andre Hval- 
dyrs. Ved det af Reinhardt tilveiebragte Materiale lader Forholdet sig omsider opfalte 
med fuldkommen Sikkerhed i hele dets Betydning. Paa den Thornam’ske Tegning (Tab. I, 
. Fig. 1) finder man for förste Gang udtrykt denPhysiognomie, der efter Udmaalingerne 
tilkommer Gangesdelphinen, nemlig P hysiognomien af et blindt Hvaldyr. Og dog 
vil man let overbevise sig om, at Öiet selv paa denne Tegning ikke endnu er gjengivet i 
sin fulde Ubetydelighed. Formindskelsen er nemlig 6 Gange; Oienspallen maatte allsaa 
— som kun 1-13“ lang — vere afbildet 4 eller 4’, medens den omtrent er gjort 4 stor. 
At denne Gangesdelphinens Physiognomie af et blindt Hvaldyr ikke er reent til- 
syneladende, men i samme Grad rigtig belegnende som den tilsvarende Physiognomie af 
Muldvarpen, .Iroer jeg, foreligger i de anatomiske Forhold. Gangesdelphinens allerede. fra 
forst af bekjendte overmaade lille Oie vakle hidtil vistnok kun derfor saa ringe Opmerk- 
somhed, at Hvaldyrenes Oine overhovedet ganske almindeligen antages: for at vere over- 
48% 
