380 
maade smaa, hvilken Antagelse sædvanligen godlgjéres ved Exempler hentede fra de co- 
lossale Arter, medens Exempler fra smaa Hvaldyr slet ikke opföres. Denne idelig gjen- 
tagne Sætning om Hvaldyrenes smaa Oine er i Virkeligheden kun et Udtryk af den almin- 
delig gjeldende Regel, at Öiet (ligesom Oret og Hjernen) med ligelig functionel Udvikling 
kun for en meget ringe Deel staaer i lige Störrelsesforhold til Legemets Omfang, for en 
langt stérre Deel hos alle Arter af samme Klasse — og end mere af samme Orden og 
Familie — holder sig indenfor Grendserne af en vis absolut Störrelse. Med rigtig An- 
vendelse af denne almindelig gjeldende Regel, der physiologisk er saa let at forklare, 
kunne Hvaldyrene neppe siges at have synderlig mindre Öine end Patiedyrene overhove- 
det. Hos de mindre Delphinarter, hvis Legemsomfang er under Menneskets, saasom Mar- 
svinet, har Oiet et Gjennemsnit af henved 1”, og at det hos colossale Hvaldyr kun findes 
en 4 Gange slörre i Gjennemsnit er ganske i Overeensstemmelse hermed. I Forhold til 
Landpattedyrene kan Hvaldyrenes Öie altsaa endog slet ikke i og for sig kaldes lille, 
men kun ved at see hen til, at Senehinden — altsaa en ikke umiddelbart i Synets Tje- 
neste staaende Deel deraf — optager en ellers usædvanlig stor Andeel af dets Omfang 
Chos de største Hvaldyr over Halvdelen). I Forhold lil de évrige Havpattedyr derimod, 
navnlig til Selene, er Hvaldyrenes Oie ubetinget at kaldes lille, dog netop-kun fordi Sæ- 
lenes Oie er meget stort. Ifélge denne hele Fremstilling maa det i samme Grad ansees for 
betydningsfuldt i physiologisk Henseende, naar Oiet hos en Tandhval, der ingenlunde hörer 
lil de mindste, findes kun at have 14° i Gjennemsnit. Antages dette lille Öie — thi fore- 
löbigen maa man holde sig alene til Antagelsen — at være bygget i Lighed med Hvaldyröinene 
i Almindelighed, allsaa med en overordentlig tyk Senehinde, saa bliver det i Virkeligheden 
allerede i absolut Maal at sætte blandt de mindste Pattedyröine, og naar tillige sees hen 
til det relative Maal, der riglignok er af mindre men dog ingenlunde af slet ingen Belydning, 
maa det endog sælles blandt de Oine, der liig Muldvarpens paa det Bestemteste angive Dy- 
rets vanlige Opholdssted at vere unddraget Sollyset. Som Afgjérende i denne Henseende, 
anlager jeg, man vil ansee den af mig gjorte Iagttagelse, at ogsaa Seenervehullerne, alt- 
saa vistnok selve Seenerverne, hos Gangesdelphinen vel ere lilstede men i höieste Grad 
formindskede, eller rudimentere. 
Gangesdelphinen indtager altsaa blandt Hvaldyrene samme Plads som Muldvarpen 
eller Guldmuldvarpen blandt Rovdyrene, de underjordiske Gnaverdyr blandt Gnaverne. 
Saaledes maa man dömme efter de anatomiske Forhold. Det gjelder nu om at udfinde, 
hvorvidt dette Resultat stemmer med Erfaringerne om Dyrets Levemaade. Man kjender de 
yderst faa Meddelelser, som derom ere givne af Lebeck og Roxburgh. De findes alle 
igjen, men lildeels med ikke uvæsentlige nærmere Oplysninger, i Reinhardt’s efter egne 
og Andres Iagttagelser i Calcutta nedskrevne Bemærkninger. Disse lyde som fölger. 
