klaring af dens indskrænkede Syn end at bringe det i Forbindelse med Gangesflodens gule, 
plumrede Vand i Modsetning til. det klare Havvand. Vi föres da nödvendigviis til den 
Antagelse, at, om Gangesdelphinen end virkelig ved at forlade Hooghly-Floden efter Kold- 
tiden drager ud i Havet, maa hiins gule, plumrede Vand dog betragtes som dens fornemste 
eller egentlige Hjem, og vi maae i Dyrets særlig dertil afpassede Öie finde et udmærket 
Exempel paa Dyrorganisationens Harmonie med den hele övrige Natur overhovedet. — Ved 
‚at betragte Gangesdelphinens lange tandbesatte Neb kommer man næsten uvilkaarligen til 
at tænke paa det lige lange tandbesalte Neb hos Ganges-Gavialen. En saa stor Lighed hos 
‘to Dyr fra samme Flod, i alle andre Henseender staaende hinanden saa fjernt, maa nöd- 
vendigviis fremkalde det Spørgsmaal, om denne eiendommelige Uddannelse maaskee ogsaa 
beroer paa en særegen Beskaffenhed af denne Flods Vande, og, ere vi tilbôielige til at be- 
svare Spörgmaalet bekræftende, maae vi deri finde et nyt Bilag til hiin nys antydede Har- 
monie i Naturen. 
Oplage vi nu igjen den efter Skelettets Beskrivelse givne Sammenligning mellem 
Gangesdelphinen og andre Tandhvaler, da er det först og fremmest aabenbart, at hiin Lig- 
hed med Hvidfisken og den beslægtede Narhval, der viste sig i Rygradens og Brystlinnernes 
Beenbygning, kommer igjen i Kroppens Ydre, navnlig ikke blot i Brystfinnerne men ogsaa 
i den overmaade lave Rygfinne, hvorhos det endnu bliver ret sandsynligt, at en vis Over- 
eensstemmelse endog finder Sted i Henseende til Levemaaden. 1 Capt. Holböll’s mig lil 
Afbenyttelse overladte Optegnelser over Hvaldyrene ved Grönlands Kyster finder jeg Föl- 
gende om Hvidfisken. 
„Hvidfisken ernærer sig saavel af Fisk som af Bleksprulter og Krebsdyr, hyilke 
den henter sig meget dybt i Vandet. I dens Mave finder man i Reglen Levninger af disse 
Dyr, men undertiden ikke, og Maven er da ofte heelt opfyldt af Leer eller sjeldnere af 
Sand. Om den fede Leerjord tjener den til Nering, eller om den sluger den og Sandet 
for at fordöie de deri ofte rigelig forekommende Dyr, maa jeg for Tiden henstille uafgjort. 
Ligesom Grinden, maa ogsaa Hvidfisken have den Evne, ved truende Livsfare meget hur- 
ligt at skille sig af med den indtagne Föde. Den Jagt, der anstilles paa den i ,Sundet*, 
er undertiden endt i faa Timer; men i Maven af de dræbte Dyr finder man altid enten slet 
Intet eller nogle större Fiskebeen (af Hippoglossus pinguis og Sebastes norvegicus) eller 
nogle Blæksprulter“. - 
I nogle mig ved Capt. Holböll tilstillede Optegnelser af Hr. Motzfeldt i Juliane- 
haab, en indfödt Grönlender, finder jeg fremdeles Fölgende: „Hvidfiskene fortare en uhyre 
Mengde af Sepia loligo, Gadus œglefinus og store Reier. Ved Ritenbenk findes en 
