145 



I Paris indtraf den östlige Misvisnings Maximum i Aaret 1580; thi i 1541 angives 

 den af Bellarmaliis =7", i 1550 af Orontius Fineus =8 ; i 1580 af Sennerlus ogf OfTu- 

 cius =11° 30', og i 1603 af Naulonnier = 8' 45' ostlig. (Nyt Magazin for Nalurvidensk. 

 4de Bd. S. 252). Det vestlige Maximum indtraf henimod 1809 (I.e. S. 245), og Blisvisnin- 

 gen var =0° efter Picards Angivelse i Aaret 1660. Den hele Periode fra det östlige til 

 det vestlige Maximum var altsaa = 229 Aar, omtrent det samme Antal Aar, som imellem 

 Maximum og Minimum af Inclinalionen ovenfor er fundet for London, Paris og Berlin. 

 Den störste Inclination i London, Paris og Berlin indtraf imellem Aarene 1663 og 1691, 

 allsaa lidt senere, end Dcclinationen O . Imellem disse forskjellige Epocher maa der linde 

 en aarsagelig Forbindelse Sled, som jeg skal söge at paavise. 



Ved en Magnets Poler furstaaer man i Physiken de Regioner paa dens Overflade, 

 hvor Resultanten af alle Partiklernes Kræfter er et Maximum. Da enhver Pol frembringer 

 sin Modsætning, saa maa en Magnet nödvendig mindst have to Poler af forskjelligt Navn, 

 skjönt der ogsaa kan gives anomale naturlige Magneter, som have et större Antal. Be- 

 tragter man Jordkloden som en Magnet, maa den altsaa mindst have to Poler af forskjel- 

 ligt Navn. Vare disse Poler hinanden diametral modsatte, saa vilde man ved at gaae 

 rundt om Jorden i een og samme geographiske Parallel, let opdage den Meridian, hvori 

 Magnetpolen laae, nemlig den, i hvilken et Maximum af Inclination og Intensitet fandt Sted. 

 Tænker man sig to störste Cirkler lagte igjennem Magnetnaalens Retning i to nær hinanden lig- 

 gende Puncter ^ogß, saa vilde disse Cirklers Skjæringspunct falde sammen med den magnetiske 

 Pol. Men var der foruden denne Magnetpol endnu en anden paa den modsalte Side af den 

 geographiske Pol, saa vilde denne modificere Retningen af Resultanten i Puncterne A og B, 

 og de omtalte störste Cirklers Skjæringspunkt vilde falde imellem den nærmeste Pol og 

 Jordpolen, og nærme sig desto mere til den sidste, jo stærkere den fjernere Magnetpol 

 var. Beliggenheden af disse Convergeiilspuncter af den horizontale Components Retnings- 

 linier ville allsaa, i det mindste tilnærmelsesviis, antyde den Meridian, i hvilken en Magnet- 

 pol ligger. Ere der to Magnetpoler af forskjellig Intensitet i hver Halvkugle, saa vil 

 Convergentspunctets geographiske Længde mindst afvige fra Magnetpolens sande Længde 

 ved den stærkere Magnetpol. 



I Parallelen 50' nordlig Brede finder man folgende omtrentlige Værdier af Maxi- 

 mum og Minimum af Inclination og Intensitet: 



Vidensk. Selsk. Skr., 5 Række, nalurvidensk. matbem. Ard. 4 Bind. 19 



