146 



Heraf secs, at (1er maa være to Magnelpoler i den nordlige Halvkugle, den ene 

 omtrent i Meridianen 107° ost Gr., den anden omtrent i Meridianen 278'. Man finder 

 ogsaa j Sibirien et Convergentspunct i Meridianen 117° og et andet i Nordamerica i 

 Meridianen 280", hvilke ikke afvige meget fra de ovenanforte. Det er ogsaa klart, at den 

 sidste af disse Poler maa have en betydelig storre Kraft, da den frembringer en stærkere 

 Inclination og meget stærkere Intensitet. 



I den sydlige Kugle finder man 



störste Maximum af Inclination 125°ö. Gr. , af Intensitet 130' ö. Gr. 

 mindste Maximum - — 245 — - — 243 — 



og her findes to Convergentspuncter, det ene i Meridianen 130% det andet i Meridianen 

 215°. Det forste, som antyder Længden af den slærkere Pol, afviger ogsaa her mindre, 

 end det andet fra Magnelpolens Beliggenhed. Da disse Magnetpoler have en mærkelig 

 Bevægelse, hvilken frembringer de betydelige Forandringer i Inclinations- og Declinations- 

 Systemet, og uden Tvivl ogsaa lignende i Intensiletssystemet, saa er det af störste Vigtig- 

 hed for Theorien al undersöge Retningen og Störreisen af denne Bevægelse. 



En nogenlunde fuldstændig Kundskab om Inclinationssystemet have vi ikke erholdt 

 forend i de sidste Par Decennier; ved Intensiletssystemet staaer endnu meget tilbage at 

 önske, og Maximums-Punctet lader sig desuden deraf ikke med nogen Nöjagtighed be- 

 stemme. Men da Kundskab om Magnetnaalens Declination er af saa stor praclisk Vigtighed 

 for Söemanden, og dens Iagttagelse ikke fordrer saa stor Anstrængelse og Talent, som 

 hine, naar man er tilfreds med en Nöjagtighed af en heel Grad, saa have vi taalelig brug- 

 bare Iagttagelser af denne i et Tidsrum af henved 30O Aar. For at bestemme Magnet- 

 polernes Beliggenhed og Bevægelse maae vi derfor tage vor Tilflugt til Convergentspunc- 

 terne. Retningen af Bevægelsen ville disse angive aldeles ubestrideligen; Störreisen af 

 Bevægelsen vil vel, især ved de to svagere Puncler, af de anforte Aarsager blive noget 

 mindre nojagtig. Men da Iagttagelserne strække sig over et Tidsrum af mere end el Par 

 hundrede Aar, vil den deraf udledede aarlige Bevægelses Störreise temmelig nærme sig 

 Sandheden. 



Den svenske Naturforsker J. C. Wilcke har paa en af del kosmographiske Selskab 

 i Upsala udgivet lofods Jordglobus tegnet en elliptisk Figur i Nærheden af Jordens Syd- 



