155 



Hr. Gelieime-Hofraad Gauss Iiar i sin foilræfTelige Undersögelse af Jordens inag- 

 neliske System anvendt Benævnelsen Magnetpol paa et fra ovenslaaende ganske forskj el- 

 ligt Begreb. Ved Jordens Magnelpoler forslaaer han nemlig de to eneste Puncler, paa 

 Jordens Overflade, hvor Resullanlen af Jordens magnetiske Kræfter falder sammen med 

 Verticallinien, altsaa hvor Inclinationen er =4-90°. Denne Benævnelse har mere en 

 geometrisk end en physisk Betydning. Hvert af disse Punctcr maa nemlig ligge etsteds 

 imellem begge de eensnævnede Poler i samme Halvkugle, og nærmere ved den stærkere 

 end ved den svagere Pol. Forandre de physiske Poler deres Beliggenhed eller Intensitels- 

 forhohl, saa maa ogsaa dette Punct, som er afhængigt af hine, forandre sit Sted. Dette 

 Begreb lader sig desuden ikke anvende paa en naturlig Magnet, der har en uregelmæssig 

 Overflade, ja man kan give en Magnets Endeflader en saadan Form, al der paa hver af 

 disse findes uendelig mange Puncler, hvor Resultanten er normal til Overfladen. Paa en 

 cylindrisk kunstig Magnet af Staal ligge de geometriske Poler omtrent i Midten af Ende- 

 fladerne; men der gives ogsaa to paa A.xen lodrette Gjennemsnit nær Endefladerne, i 

 hvilke ogsaa Resultanten i clhvorl Punct er lodret paa Cylinderens Sideflade. Naar man 

 har sagt, at jeg har feilet ved at tillægge Jorden fire magnetiske Poler, da den kun har 

 lo, saa er dette en aldeles lom Ordstrid, idet vi tale om aldeles forskjellige Ting. I det 

 7de Hovedstykke af mit Værk om Jordmagnetismen har jeg klart udtalt, hvad jeg forstaaer 

 ved Jordens Magnetpoler, og adskilt disse fra Convergentspuncterne, samt sogt at be- 

 stemme hines Beliggenhed af disses. Som physisk Problem betragtet fortjene de physiske 

 Poler mere vor Opmærksomhed, end de geometriske, da de forholde sig til hinanden som 

 Aarsag til Virkning. 



Jeg skal nu söge at vise, hvorledes man af disse Polers forandrede Beliggenhed 

 kan forklare de af Iagttagelserne bekjendte Forandringer ved Declinations- og Inclina- 

 tionssyslemet. I Aaret ICOO gik de;; en isogonisk Linie for Declinationen 0° fra Kysten 

 af Sydamerica omtrent 60' veslenfor Gr. mod Nordost forbi Öen Flores, noget östenfor 

 Öslkysten af Island, skar igjennem Norges Kyst ved den 69de Bredegrad, drejede sig 

 derpaa mod Ösl igjennem Lapland, gik mod Syd igjennem Finland og den Finske Bugt, 

 del ostlige af Europa og Middelhavel, gjennemskar Afrikas Nordkyst omtrent i Længden 

 14' ost Gr., hvorfra den med en Bojning gik igjennem den vestlige Deel af Afrika til det 

 gode Haabs Forbjerg. (See Kartet Nr. I i Atlasset til mine „Untersuchungen"). Denne 

 mod Nord sluttede Curve indeslutter den störsle Deel af Europa og af det nordlige, saml 

 hele det sydlige Atlanterhav, hvor Declinationen var ostlig. Paa denne Tid laae Convur- 

 genlspunclet h i Meridianen 13' 31' ost Gr. og Polen eller Convergentspunctet B i Meri- 

 dianen 217° 47'; fölgelig maa denne have formindsket saavel den ostlige Declination nær 

 Norges Kyster, som den vestlige henimod Novaja Zemla, og altsaa bragt Convergents- 

 punctet h noget vestligere end Polen b. Dennes Længde kunne vi derfor antage for 15 



2Ü* 



