263 



Störreisen mellem fire og fem Linier. 



Farven den sædvanlige hvide. 



Rygskjoldet besidder vel et lille Pandehorn (fig. 8 , a og b), men som kun naaer 

 meget lidt ud over Öienstilkenes Rod, og altsaa ikke kan kaldes andet end rudiinentairl, 

 hvorvel det er tyndt, meget spidst, naaledannet, og altsaa, naar det er ubeskadiget, vir- 

 kelig ligner et Horn, ikke en Vinkel Cdet udgjör omtrent ^'^ af Rygskjoldets Længde). 

 Paa hver Side af Rygskjoldet, dog temmelig langt tilbage, viser sig en lille Torn. 



Öinene (Gg. 8, b og c') have en höisl paafaldende og eiendommelig Form, der 

 synes tilstrækkelig til nærværende Arts Adskillelse. Deres Længde er betydelig, idet de 

 stundom naae ud over det andet Led af de overste Foleres Skaft, og kun indeholdes om- 

 trent 2^ Gange i Rygskjoldets Længde, 6}^ Gange i Totallængden. Imidlertid maa dog 

 mærkes, at Længden synes at være en Deel Afvexling underkastet, og at man træffer 

 Exemplarer, hos hvilke den neppe overgaser forste Led af de overste Foleres Skaft. 

 Stilken tynd, lige eller ubetydeligt boiet, næsten liniedannct eller kun tiltagende hoist ube- 

 tydeligt i Tykkelse fremefter. Öiekuglen langstrakt ægdannet eller næsten elliptisk, dens 

 störste Gjennemsnil mere end dobbelt saa stort som det mindste og omtrent ligt med 

 Öiets halve Længde. Det er ikke blot Formen, som her er usædvanlig, men ogsaa Til- 

 hæftningen, idet den ikke forbinder sig med Stilken ved sin Midte, men ved sin ene Ende, 

 hvorved dens störste Deel kommer til at rage frem nedefter (næslen ligesom en Öxe paa 

 sit Skaft), og hele Öict fremstiller en lidt stump Vinkel Men ligesom man hos forskjellige 

 Individer kan bemærke nogen Forskjellighed i Vinkelens ßöining, saaledes har jeg ogsaa 

 iagttaget enkelte Exemplarer, hos hvilke Öiekuglen ligesom syntes standset i sin Udvik- 

 ling, og derfor viste en afslumpet Form istedetfor den sædvanlige langstrakte. — Med 

 Hensyn til Öiets anatomiske Bygning fortjener at udhæves, at medens hele Oieæblets Over- 

 flade viser Facetter , saa kunne derimod Kryslallindser og Glaslegemer kun iagttages i den 

 forreste Ende af denne, rettede fremad. Deres Antal er forholdsvis meget ringe, deres 

 Form særdeles tynd og langstrakt Cf'^'i l<an endog kaldes traadagtig). 



De overste Foleres Skaft (fig. 8, d) udgjör lidt mere end j af Rygskjoldels 

 Længde og lidt mere end en Femledeel af Tolallængden. Leddenes Forhold er 4 + 3+5; 

 sidste Led altsaa tydeligt længere end forste — et Forhold, som kun gjentager sig hos 

 en af de omtalte Arter (S. cornulus) — og meget længere end andet. Det i Enden skraat 

 afskaarne forste Led er snarere omvendt kölledannet end pladedannnt, men med tydeligt 

 Horeredskab og Torn; de to andre Led liniedannede. Bisvöben uden tydelig Ledinddeling. 



Hos de nederste Folere (fig. 8, e) er Skaftets sidste Led linicdannet og af tem- 

 melig usædvanlig Længde, idet det kun staaer lidet tilbage for Halvdelen af del bladdan- 

 nede Vedhængs Længde. Delle, som omtrent er sex Gange saa langt som bredt, af næslen 

 liniedannet Form, i Enden afrundet med en temmelig stor Torn paa den ydre Side, naaer 



