426 



umiddelbart tilföier, ,iiien hvilken Art, det Itan man ikite bestemme", saa seer man dog, 

 at han indenfor den Linneiske Sepia-S\ægl vilde lienföre den til Arterne med li Arme. Dette 

 har han gjort med fuldkommen Ret, da don hoist karakteristiske Skildring af Armenes 

 Sugeskaaler og navnlig af disses gulaglige, metalglindsende Hornringe som forgyldte Oien- 

 haar paa Öienlaagenes Rand ikke lader nogen Tvivl om, at Dyret hörte til denne Afdeling; 

 Skildringen af disse Dele viser det endog bestemt hen til en af de to ved Lamarck i 

 denne Afdeling begrændsede Slægter: Sepia eller Loligo. Uheldigvis besidde vi ikke 

 den Afbildning*), som Eg. Olafsen angiver at have soet og som ifolge hans Ord vel var 

 forfærdiget af en i Tegnekunsten Ukyndig, men dog hjalp ham til „ganske at faae et Be- 

 greb om Skabningen", og den nærmere Henförelse af Dyret til en bestemt af disse to 

 Slægter er derved blevet os vanskeligere; men saafremt vi ikke ville gaae ud fra den For- 

 udsætning, til hvilken der ikke synes mig at være nogen Grund, at Dyret har været i hol 

 Grad beskadiget paa Rygsiden, saa at de fastere understötlende Dele i denne vare gaaede 

 aldeles tabte, berettiger dog Meddelelsens beslomte Udtryk: „intel Brusk eller Ben var i 

 dens Krop" til at udelukke det fra den ved sin store og eiendommelige Kalkplade i Ryggen 

 saa udmærkede Sepia-Slægt, og altsaa ogsaa til at tyde det som en Loligo Lmh., ja 

 endog som en Form henhorende til den mest typiske Side af denne Lamarckske Slægt. 

 Da nemlig alle Tiarmene have Rygplade, om denne end hos liere Slægter kan blive temmelig 

 svag og boielig, saa kunne vi ikke ret godt forstaae hine Udlryk paa anden Maade, end 

 at Rygpladen har i Dyret været saa blöd og boielig og saa svagt farvet, at den paa Grund af disse 

 Egenskaber bar undgaaet Opmærksomheden; dette kunde let lænkes at blive Tilfældet med 

 en tyndere og bredere Rygplade, saaledes som den f. Ex. findes hos flere ægte Loligines, medens 

 man derimod vanskelig kunde iiidrömme denne Mulighed for de Former, h\i\ke D' O rbigny 

 med saa megen Grund har sondret ikke aliène fra LoWgoslægten men ogsaa fra Loligo- 

 gruppen, under Navnet: Ommatoslrephes og som udmærke sig fra de övrige ægte Loli- 

 gines blandt mange flere Karakterer ved deres småle, stive og med særdeles tykke og 

 mørkebrune Hornlister udrustede Rygplade. Ville vi lægge stærkere Vægt paa den givne 

 Sammenligning mellem Sugekoppen og et Oie, saa kunne vi heller ikke andet end lilstaae, at 

 Billedet er endnu mere træffende, naar vi tænke os som Gjensland for Beretningen el 

 loligoagtigt Dyr, end naar vi antage at Beskueren har iiavt en Ommatostreph for sig. Da nu 

 ogsaa Tilstedeværelsen af de to store Öieaabninger hos en Ommatoslrephes, især hos et 

 opdrevet Exemplar, vanskelig vilde have undgaaet Opmærksomheden og være bleven uom- 



*) Den omtalte Tegning er vist neppe nieie til; livis Eg. Olafsen selv har eiet den, er den formodenlig 

 gaact tabt med de allerfleste af denne dygtige og sjelden begavede Mands Papirer, da han 1768, 

 efter at have holdt Bryllup, vilde vende tilbage over Breidefjorden til sit Hjem og Skibet forliste 

 med Besætning og Alt. 



