15 351 



mange andre Marantaeeer. Oppe under Blomsten udvider Stilken sig pæreformigt; dette 

 limier Sled ved en stærkere udvikling af alt det Væv, der ligger udenfor Karstrængene, 

 særlig del lakunose. — Ligesom hos denne forekommer der ogsaa hos M. bicolor og M. 

 bracleosa kun een stor Traelié i Karstrængene i Blomsterstandens Stilk og Bachis. 



Saranthe leptoslacJii/a har sin axl'onnede Blomsterstand siddende paa Spidsen af el 

 ikke megel langt Skalt, der kun hærer et langt grønt Dækblad. I den Del af Skaftet, der 

 er under dette Dækblad, ere Karstrængene jævnt spredte over det bele; de ere smaa, i 

 Tværsnit rundagtige med en enkelt stor Kingtraché og svagt udviklet Bastbelægning, ad- 

 skilte fra Epidermis ved -i — 5 Lag Celler. I den yderste Del af den karstrængførende Del 

 af Slænglen lindes nogle smaa rene Baststrænge, ellers ikke. De kiselforendc Celler have 

 slel ikke Karakter af Dækceller; de minde meget mer om Forholdene hos Canna og Stre- 

 litzia. Det mekaniske Væv er her svagt udviklet. Ingen periferiske Lakuner. Blomster- 

 standens Stilk (ovenfor det grønne Højblad) viser samme Forhold, ogsaa hvad Kisellegemerne 

 angaar, men her optræde Lakuner mellem Karstrængmassen og Epidermis. Endnu kun I 

 Traché i liver Stræng. I Blomsterstandens Rachis er følgende at bemærke: I) Lakunerne 

 meget mer udviklede, 2) flere Tracheer i hver Stræng, 3) Kisellegemerne bist og her traadte 

 ud i Parenchymcellerne mellem Karstrængene, 4) det under Epidermis liggende Cellelag 

 fremtrædende som en Bypoderm. Den enkelte Blomsterstands (Specialblomsterstandens) 

 Stilk: Af Karstrænge findes kun ganske faa, adskilte fra hverandre ved et Parenchym, i 

 hvilket der findes rigelig Stivelse. Det ledende Cellevæv i Karstrængene eneherskende paa 

 Bekostning af det mekaniske, som mangler. — Ligesom hos denne er hos Sarantlte Eichteri, 

 S. cuiabensis, S. urceolata og <S. Riedeliana Blomsterstandens Axe karakteriseret ved, at 

 samtlige Karstrænge ere dragne ind mod Axcns Midte , at Barken altsaa er tyk , at den 

 tillige er rig paa store Lakuner, at der findes mange omtrent lige store Tracheer i de 

 enkelte Karstrænge og at der mellem disse findes en større eller mindre Mængde af Kisel- 

 legemer, der i Reglen have et morgenstjerneformigt Udseende. 



For nu at komme til foreløbig Afslutning med Stængelbygningen hos Marantacecrne 

 skal jeg for Slægten Ctenanthes Nedkommende indskrænke mig til at bemærke, at Ct. pilosa 

 har sin Stængel i alt væsentligt bygget ligesom Stromanthe Tonckat, der er afbildet S. 13. 

 Ilos Ct. setosa har jeg dog havt Lejlighed til at undersøge Rh iz om et og skal derfor om- 

 tale det med et Par Ord. Rodstokkens Forgrening er her sympodial. Umiddelbart nedenfor 

 Basis af Luftstænglen udgaa vandrette Udløbere, der med en Tykkelse af henimod 1 Centi- 

 meter strække sig undertiden liere Decimetre, inden de efter deres Tur bøje tilvejrs og 

 udvikle Løvblade; da der tilmed ofte udgaar mere end 1 Udløber fra Grunden af Luft- 

 stænglen, bar Planten Betingelserne for en stærk Udbredning. Rhizomets Lavblade dø 

 hurtigt bort og reduceres til Rester af et Trevlenet. Birødder udvikles hist og her, i 

 større Mængde ved Grunden af Luftstænglen. Da Rodstokkens ældre Dele hurtigt dø bort, 



