510 



ning. Da den fornemmelig ligger mellem alle Bardeplademe, vil den i det Følgende ofte 

 simpelthen blive betegnet som Meilemmassen. 



Vi have ovenfor under Navnet «en Barde« forstaaet ikke blot Hovedpladen, men 

 tillige alle dens Biplader. Hos alle Rethvaler, og navnlig hos Nordhvalen, er imidlertid 

 Hovedpladen saa overveiende stor, især i sin Længderetning, at dens Biplader sædvanligviis 

 siet ikke komme i Betragtning, og ved Navnet Barde kun forstaaes Hovedpladen. Hvor lang 

 den tilstodende og altsna største Bibarde har været, kan altid ligefrem maales paa Hoved- 

 pladens indadvendte, med den ydre parallele, men ulige kortere Rand. 



Paa den hornede Plade , saavel af Hovedbarden som af enhver af dens Bibarder, 

 maa skjelnes mellem det yderste fastsammenhængende Lag, Pladens Barkdeel, og den 

 indre, af lutter hornede Traade sammensatte Marvdeel. I Pladens naturlige Befæstelse gaaer 

 Marvdelen ud fra Kiimbladets ned- og indadvendende Rand, hvorimod Barkdelen forlænger 

 sig skedeformig op over hele Kiimbladets Overflade og først ender med en fri Rand heelt 

 oppe ved dets Befæstelse til Ganen. Men jo mere denne marvløse Barkdeel, der, istedetfor 

 at indeslutte en Marvdeel, indeslutter selve Kiimbladet, nærmer sig dettes fastsiddende Rand, 

 desto tyndere viser den sig; ved sin frie Rand, der omfatter Indgangen til Pladens Kiimhule, 

 er den saa yderst tynd, at man næsten aldrig faaer selve Randen at see i dens naturlige 

 skarpe Omrids. River man Pladen med tilbørlig Forsigtighed løs fra Kimen, saa over- 

 beviser man sig om, at den i Grunden gaaer umærkelig over i et Lag af den bløde Horn- 

 masse nærmest Ganehuden. Med andre Ord, man overbeviser sig ved denne Leilighed om, 

 at Grændsen mellem Kiimbladets forhoruende og den jevne Kiimflades ikke forhoruende 

 Celler ikke er saa skarp, at jo en Tilnærmelse til Forhorning ogsaa finder Sted hos de 

 nærmest tilgrændsende af disse. 



Om Celledannelsen paa hele Kimens Overflade have vi ovenfor angivet, at den 

 finder Sted »bestandig». Men i denne bestandige Nydannelse af Celler giver sig dog ganske 

 aabenbart en vis Periodicitet tilkjende, navnlig ved de Tverophøininger, der i temmelig 

 regelmæssige Afstande meer eller mindre stærkt vise sig paa hver Bardeplades to Sideflader. 

 John Hunter har allerede *) paaviist, at disse Tverringe gaae umærkelig over i yderst tynde 

 Hinder, der adskille den blode Mellemmasses Lag fra hverandre, om end kun temmelig 

 utydeligt. Han er tillige bleven opmærksom paa, at paa hver Tverring kan iagttages et 

 umiddelbart Sammenhæng imellem' en af den bløde Masses yderst fine Hinder og det neden- 

 for Ringen liggende yderste Blad af Barkmassen. Men naar han har troet deraf at kunne 

 slutte, at selve Barkdelen af Bardepladerne dannes fra den bløde Mellemmasse, saa kunne 

 vi deri ingenlunde samstemme med ham. Til at forklare Sammenhængen mellem begge, 

 behøve vi kun til den nysgivne Skildring af de forhornende og de ikke forhornende Celler 



') Philosophical transactions Vol. 77 (17S7) pag. 404. 



