578 



Foster er denne krogformede Haandrodsknogle ikke endnu fuldstændigt adskilt hverken 

 fra Fingeren eller fra UInas bruskede Endestykke. Man føres altsaa til den Antagelse, at 

 ikke blot Haandrod og Fingre, men ogsaa Underarmsknoglerne fra først af alle tilsammen 

 have udgjort en eneste sammenhængende Brusk, og i hvert Fald bliver det klart, at der i 

 hele denne Egn af Nordhvalens Skelet ikke finder nogen aldeles bestemt Adskdlelse Sted 

 mellem de enkelte Knogler. 



Hos Rørhvalerne vil man neppe betvivle , at en lignende Ubestemthed finder Sted 

 i denne Skeletegns Inddeling i de enkelte Knogler. Tidligere Undersøgelser have allerede 

 viist Een af os'), at hiin krogformede Haandrodsknogle hos et Par Vaagehvalfoster hang 

 umiddelbart sammen med den lille Finger, hos et Foster af den grønlandske Pukkelhval der- 

 imod udgjorde en selvstændig Knogle. 



Med deres endnu friske Bruskoverflader ville Nordhvalens Haandrodsknogler neppe 

 nogensinde enkeltviis komme til at foreligge Zoologen til Bestemmelse; men vel turde det 

 hænde med deres Beenkjærner, og vi kunne derfor ikke undlade her at omtale disses 

 meget eiendommelige Udseende efter at de ere løsrevne fra den omgivende Brusk. 



Haandrodsknoglernes Forbening gaaer, som de korte, tykke Knoglers i Almindelighed, 

 ud fra en enkelt Kjærne i Midten og naaer kun langsomt hen til de fritliggende Flader. 

 Hos den Nyfodte forefandtes endnu ikke noget Spor til Forbening i dem , og selv paa det 

 44V2' lange Skelet, hvilket vi have betegnet som et fiildvoxet, var den enkelte Haandrods- 

 knogle i anden Række endnu aldeles brusket paa begge sine frie Flader, saa at del først 

 var ved Gjennemskjæringen, at en forholdsviis lille Beenkjærne kom tilsyne i dens Indre. 



Saalænge Beenkjærnen af hver saadan Haandrodsknogle endnu ligger begravet i 

 dens Indre, har dens Form end ikke den fjerneste Ligiied med hele Knoglens, synes endog 

 meget længe at holde sig aldeles kuglerund i dem alle. Efter nogen Tid voxer den stær- 

 kere hen ad de lo Flader, og saasnart den har naael disse, breder den sig lidt efter lidt 

 ud paa dem i Form af en plan Endeflade. Derved blive disse Beendele ganske hyppig 

 tøndeformige, hvorhos der ofte viser sig en Indsnnring mellem Enderne og den midterste 

 Deel, som endnu bærer Prægel af den oprindelige runde Form. Først meget sildigt 

 udbreder Beenkjærnen sig fortrinsviis paa hver af Knoglens frie Flader, og hele Forbeningen 

 bliver da tildeels meget uregelmæssig. 



I Reglen faaer Zoologen ikke Andet at see af disse til Nordhvalskelettet hø- 

 rende Beendele end netop de to fritliggende Endeflader, og vi vide af Erfaring, at 

 selv meget øvede Zoologer og Zootomer have været forlegne med at tyde dem i deres 

 isolerede Tilstand. Hvad der imidlertid slr.ix maa lede til deres rette Tydning er 



') See dette Selskabs Skriflpr, iîilie Rækkes Ilte lîiiiil: Kscliriilit, liiiclersiigclser om Hvalilviciie, .?ilen 

 Alh:iiull., Tavle 2 og 3. 



