30 



forhold, i hvilke de «ndre Plprom-Celler slaa til den, kunde give sig tilkjende som disses 

 fælles Moder og altsaa besidde Topcellens Egenskaber. Denne og de forskjeliige andre 

 citerede Kigurer ville vise, at Vækstpunktet (P) tydelig er beliggende i Stængelspidsens Top, 

 højt ovenfor de yngste Sidedannelser'). 



Saalænge der anlægges rent vegetative Knopper, iler del støttende Blad i Anlæg og 

 Udvikling langt forud for sin Akselknop, og man kan let overbevise sig om, at der kan 

 være flere, undertiden endog mange Blade ovenfor den yngste Knop, der netop er bleven 

 anlagt i en Bladaksel. Overgangen fra vegetative Grenknopper til den rene Blomsterdannelse 

 sker gjennem Knopper, som blive til blomstrende Grene (I, 11, nederst tilvenstre, af Bunias 

 orientalis]. Ogsaa disse anlægges senere end deres Støtteblade, og neden for højere staaende 

 Blade ; men Knoppen anlægges hurtigere efter sit Støttebiad end tidligere, og træder i det 

 Hele mere frem end dette, der allerede er betydelig reduceret. Hvad endelig de rene 

 Blomsterknopper angaar, have endnu de nederste i Blomsterstanden Stølteblade, men 

 rigtignok i en saa reduceret Form , at Bladet kun viser sig som en svag Hæl eller Valk 

 paa Fvnoppens Grund (I, 2 (Knoppen øverst tilvenstre), 4, 5, 8 o. fl.), og Knoppen an- 

 l<Tgges samtidig med delte sit Støttebiad eller (de linjere staaende) endog før dette; de 

 øverste Knopper mangle endelig aldeles Støltebiadene (I, 7), men fortsætte forøvrigt, som 

 allerede Godron (I.e.) bestemt har udtalt, den Spiral, som paabegyndtes i den vegetative 

 Region. 



Denne Overgang, der snart sker jævnt, snart mere brat, fra det Trin i Skuddets 

 Metamorfose, hvor Knoppen anlægges længe efter Støttebladet og er mindre end dette, 

 gjennem det, paa hvilket der er en mere samtidig og ligelig Udvikling af dem begge, til 

 det, da Knopdannelsen er eneraadende, og de derved fremkommende forskjeliige Forhold 

 i Knoppens og Sløttebladets relative Størrelse, sees af Tab. I, Fig. 1, 2, 4, 6, 7, 8, 9, 14 

 (se Forklaringen af Figurerne). 



Betragtes Epiblaslemerne /— ^ øverst tilvenstre Fig. 2, I, eller Fig. 4, b, f—g Fig. 8 

 og II eller overhovedet andre Knopper, hvis Støtteblad er meget reduceret, men endnu 



Paa Oversigtsbillederne I, I, 2, 7, S ere de nieristematiske Væv antydede ved Linier, og Pleromini- 

 tialernes Beliggenlied derved lydeligt betegnet. Man vil af Fig. 3, I, faa det Indtryk, at Forskjellen 

 mellem Periblemet og Pleromet næppe kan begrundes paa deres Bygning i Stængelspidsen. Thi den 

 inderste Periblenirække viser sig egenlig kun deri forskjellig fra den yderste Pleromrække, at den 

 ikke har klovet sig i 2—3 Rækker saaledes som denne; ellers vil man kunne folge denne lige saa 

 skarpt helt rundt, som hin. Ogsaa paa mange andre Steder, som tildels nedenfor blive omtalte, 

 har jeg faaet det Indtryk, at Periblemlagene ere Pleromrækker, der kappeformigt slutte sig sammen 

 foroven, og Pleromrækkerne Periblemlag, der foroven afbrydes af en uordnet Cellemasse Men jeg 

 maa dog fremhæve, at jeg ved disse Undersopclser ikke har havt Leilighed til omhyggeligere at 

 undersøge, hvorfra Prokambiel har sin Oprindelse; thi dette bor være det vigtigste Moment ved Ad- 

 skillelsen af Pleromet fra Periblemet, og jeg holder mig derfor fremdeles til liygningen alene og 

 betegner de kappeforniede Lag Pcriblem, det indenfor liggende l'lerom. 



