34 



Grund, men ogsaa deri, at der hersker et vist Balanceforhold mellem dem under deres Meta- 

 morfose, hvilket allerede er omtalt: er Bladet kraftigt uddannet, saa er Knoppen svagere og 

 anlægges senere end hint; saaledes i den vegetative Region. I den florale vipper Vægten 

 til den modsatte Side: Knoppen er den kraftigste og fremmehgste. 



Det Fænomen, som altsaa af Andre er blevet betragtet som noget exceptionelt, kan 

 jeg saaledes kun opfatte som et Moment i den ganske almindelige üdviklingsgang, som 

 IJlad og Knop følge, og det finder fuldkommen sin Forklaring i den overalt forefundne 

 primitive Forening af Knoppens Grund med Støltebladels. At en senere Vækst kan forøge 

 Størrelsen af denne «Sammenvoksning», saaledes at en »Forskydning» af Støttebladet ud 

 paa dets akselstillede Gren fremkommer, er let at forstaa, og saadanne Forskydninger findes 

 ogsaa hyppigt hos Korsblomsternei). I andre Tilfælde bliver Støttebladet, selv det mest 

 rudimentære, siddende lige ved Knopgrunden, uden at rykkes længere bort fra Hovedaxen, 

 som Tilfældet er med Dækbladet m, I, 11 — 12, (af Bunias orientalis)"). 



Af andre Slægter af Korsblomster har jeg undersøgt Bunias (orientalis), Berteroa 

 {incana), Lepidium {Draia), Pytolepiâium , Capsella [Bursa pastoris), Alliaria (officinalis), 

 Lunaria (rediviva). Erysimum (crassipes), Brassica (oleracea var. botrylis) og Iberis (repens). 

 I alle Tilfælde har 'jeg fundet Bladet opstaa længe før dets Knop i den vegetative Region, 

 men Knopdannelse snart samtidigt med, snart for eller som oftest helt uden Spor til 

 Støttebladdannelse i den florale Region. Hos ingen er imidlertid Overgangen mellem de to 

 Regioner saa jævn som hos Sisymbrium. 



Stængelspidsen hos alle disse Arter har en noget forskjellig Form og Bygning; den er 

 gjennemgaaende lidt fladere kuppelformet end hos Sisymbrium, og bliver hos Erysimum 

 (I, 6; sammenlign Wretschkos Fig. 3, Taf. 1, I.e., af Erysim. canescens) endog paafal- 

 dende flad og ubetydelig. Hvad den histologiske Bygning angaar, finde vi ogsaa gjennem- 

 gaaende færre Periblemlag end hos hin, — hos ingen flere end 4 — 5; Phytolepidium er 

 i den Henseende mærkelig ved sin storcellede Stængelspids og ved sine faa (I — 2) Peri- 

 blemlag. 



Med Hensyn til Dannelsen af Knopperne og Bladene træffe vi hos disse Arter den 

 samme Forskjel og Lighed som hos Sisymbrium. Begge anlægges i Periblemet, men Knop- 

 perne altid i de dybere Lag, i Regelen nedenfor det 2det eller 3die, sjeldnere allerede 



') Se Godron og Norman I.e. Jeg har ogsaa selv iagttaget dem flere Steder. 



^) Paa dette Sted skal jeg i Forbigaaende bemærke, at jeg saavel hos Sisymbrium som hos andre 

 Slægter, saasom Iberis, Lunaria, Brassica, har bemærket Akselhlade ved Blomsterstandenes Dæk- 

 blade. (De ere antydede ved s, I, 2). De ere ofte tilstede, selv efter at Dækbladet sporlost er for- 

 svundet, hvilket ogsaa omtales af Gay (Bull. Soc. bot. de France, IV, S. 266), der benævner dem: 

 «les deux stipules glanduleuses«, og af Norman (I.e. S. 10). I deres Bygning ligne de fuldstændigt 

 almindelige Trichomer, og det er mig sandsynligt, at de ogsaa ligne dem i deres udvikling. 



