140 



temmelig t'aacellet Plerominilialgriippe med en boj Grad af Regelmæssighed, saasom lios 

 Sisymbrium og Euphoriia, naar disse Stangelspidser nemlig have el stort Antal I'eriblem- 

 lag og tæt til disse grænsende Pleromrækker og i det Hele en regelmæssig Bygning'). 



Thi i andre Tilfælde ere saadanne Stængelspidser mindre regelmæssige (Asclepias, 

 ældre Kurvlejer hos fiere Composites, Amorpha, Delphinium Consolida o. fl.). I saadanne 

 finder det Forhold Sled, at der ingen skarp Grænse gives mellem de kappeformige Cellelag 

 og de mere lodrette Cellerækker, hvad Hanstein ogsaa gjor opmærksom paa. I disse 

 Tilfælde, lige som i de nys omtalte Tilfælde hos Digitalis og (7Mc?«'Jtta-Slynglraaden, i 

 hvilke der aldeles ingen Forskjel er udtalt mellem de Stængelspidsens Indre udfyldende Væv, 

 er det altsaa umuligt at adskille Periblemel fra Pleromet i Stængelen, naar man alene 

 vil tage disse Vævs Bygning i Stængelspidsen i Øjesyn. 



Men selv i de Tilfælde, hvor der er en meget regelmæssig Ordning af Cellerne i 

 Stæugelspidsen, lades man ofte i Tvivl om, hvor vidt en Cellerække skal regnes med til de 

 kappeformige Lag eller til de rækkeordnede Celler; man faar paa mange Steder {Sisym- 

 brium, Graminaceæ, Hydrocharidaceæ, Utricularia etc.) det Indtryk, at Periblemlagene kun 

 ere Pleromrækker, som for oven kappeformigt slutte sig sammen, og Pleromrækkerne kun 

 Periblemlag, der for oven lobe over i hverandre og derfor afbrydes af og ende i en mere 

 uordenlig Cellegruppe. Pleromet i en Knop nedstammer jo desuden i de Heste Tilfælde fra 

 Periblemlagene (i Utricularias Rækker endog fra Iste Periblemlag alene), hvorved en Over- 

 gang fra det ene i det andet bliver let at forstaa. 



Jeg maa derfor slutte, at den Væsensforskjel, der ifølge Hans tein exislerer mellem 

 Periblem og Pierom, idet hint er det Lag, hvorfra Phyllomer og Kaulomér og hele den 

 primære Bark Corlrinsvis nedstamme , medens delte er Moderlaget for Fibrovasalsyslemet, 

 i mange Tilfælde ikke finder et Udtryk allerede i selve Stængelspidsens Bygning, et Forhold 

 som H an s tein iøvrigt ogsaa bestemt fremhæver i «Die Scheitelzellgruppe», S. 1 28-). 



El andet Spørgsmaal er det dernæst, om den skarpe Udprægning i kappeformede 

 Lag og i Rækker, der kan paavises paa mange andre Steder, falder sammen med den 

 virkelige udprægning af Perlblemets og Pleromels Modermeristem ; jeg har ikke i tilbørlig 

 Grad kunnet henvende min Opmærksomhed paa delte Forhold, men har dog ingen Grund 

 fundet til at tvivle paa Rigligheden af Hansteins, Schmilz's og Reinkes Angivelser 

 med Hensyn hertil^). 



Foruden til de nævnte kan der ogsaa henvises til Melilotus, Cucurbitacece, Veronica virescens, unge 



Kurvlejer hos Composites, etc. 



«Wo dagegen die inneren Perlblemlagen durch unregelmässige Zellenthoilung der Form nach In 



das Plerom ütiergehen, dürfen wir umgekehrt im Auftreten des Procamblums die natürliche Greuz- 



linie des Pleroms erliennen». 



Jeg har derfor heller ingen Grund fundet, lil ikke i denne Afhandling at vedblive med Benævnelsen 



"Pleromu for de (paa Længdesnit) udprægede Cellerækker, «Periblem» for de tydelige Celle kapp er. 



