471 



Pore eller Grube. Af saadanae Porer talte jeg i hver Længderække 12, og alle disse 

 vare ved en smal Længdefiire salle i Forbindelse med hinanden (sé fig. 10); da jeg modtog 

 Dyret, vare de fyldle med en noget hærdet Slimmasse. — Endnu maa mærkes, at Kap- 

 pens Forrand paa Rygsiden kun viste en svag Convexitet op imod Nakken, medens den 

 paa Biigsiden daunede et stærkt og dybt Cdsnit, der oplog den nederste Del af Tragten 

 (sé Dg. 2). 



Tragten selv var middellang og veludviklet, havde ingen »Tommer« (brides supé- 

 rieures), men en bred og omrullet indre Klap eller saakaldt Tunge. 



Rygskallens svage Udvikling antydedes allerede ved den Blødhed og Eftergivenhed, 

 som bemærkedes paa Dyrets Rygflade. Efterat Kappens ydre Væg var gjennemskaaret i 

 iMidllinien og Skallen forsigtig udtaget, viste det sig ogsaa, at denne i flere Uenseender var 

 eiendommelig: Den var papirtynd og gjennemsigtig, af et ægdannet, men dog svagt fem- 

 kantet Omrids, ligesaa lang som Kappen, men ikke fuldt saa bred. Talrige fine Væxt- 

 slriber, der løb langs med dens Rand, viste, at Tinden ligefra en tidlig Alder af havde 

 havt væsenlig den samme Form. Uagtet Tyndheden kunde man tydelig under en stærk 

 Lupe skjelue mellem de to Lag, der yderst beklæde Sepieroes Skal, nemlig et overordenligt 

 tyndt og næsten hindeagtigt mellemste Lag, svarende til det sædvanlige Uornblad, og et 

 fernisagligt Overtræk derover, der i tørret Tilstand viste sig perlemorglindsende og svagt 

 nupret, modsvarende den grynede, rynkede Kalkskorpe hos Sepien. Paa Uoderflüden var 

 afsat en meget tynd, cellet Kalkmasse, svarende til den, som er saa eiendommelig hos 

 Sepia, men kun over en lille Del af Skallen udbredte denne tynde og triangulære Beklæd- 

 ning sig; de taglagte Afsætninger, hvoraf den var dannet, vare meget korte i Forhold til 

 deres Bredde, og den største eller forreste af dem naaede ikke nær til Rygskallens For- 

 rand, saa at den slet ikke beklædte nogel af Pladens forreste Femtedel; det mest Besynder- 

 lige var dog, at Kalkmassens Forrand ikke er parallel med Skallens Rand, men 

 overskjærer dennes Væxtstriber under en meget betydelig Vinkel. Afseet fra en svag 

 Bølgning i Contouren, kunde man betegne denne Kalkmasses Forrand som stauende næsten 

 lodret paa Dyrets Længdeaxe, og derved fremkommer netop Massens ovennævnte triangu- 

 lære Skikkelse. 



Pua Grund af sanillige disse Forhold kan jeg ikke andet end betegne min nye 

 kapske Blæksprutte, saa nær den end staaer Sepiaerne, som en egen Slægt, der fore- 

 løbigen, sualænge kun én Art er kjendt, maaske kunde karakteriseres saaledes: 



llcniiscpiiis n. g. 



Animal e Sepiarum farailia et ipsi Sepiæ generi valde affine et habitu simillimum, 

 sed differt: 



Vidensk. Selik. Skr. 5. Række, naUrvldensk . og mathem. Afdelins. X, 7. 61 



