22 ANDERSSON, VÄXTPALEONTOLOGISKA UNDERSÖKNINGAR. 



Eleocharis sp. 



Carex sp. 



Potamogeton sp. m. fl. 



Af hvad man skulle kunna kalla torfmossarnes ledfossil 

 anträffades däremot ej ringaste spår, ty björken kan ej i den 

 här rådande lagerföljden betraktas såsom sådant. Florans 

 hela beskaffenhet anger emellertid med ganska stor sannolik- 

 het att de här inbäddade växtlämningarne tillhöra furens tid. 



4. På ett långt stycke i kantprofilen hvilade på den 

 ofvan nämnda af monokotyledoner bildade torfven ett skikt, 

 o — 5 cm. tjockt, bildadt af en sand påminnande om den i 

 bottnen liggande. 



5. En starkt humifierad torf f}'ld af (senare invuxna?) 

 rötter af hjörJc och sällsj^nt al, hvilka träd jämte ung (10 — 15- 

 årig) fur delvis än täckte mossens yta. 



Räfsjö mosse (3). Denna mosse är belägen omedelbart in- 

 till Vadstena— Fogelsta järnvägen vid sistnämnda station. 

 Särskildt de äldsta delarnes rika utbildning gaf en ganska 

 klar föreställning om den vegetation, som rådt i dessa trakter 

 vid tiden närmast efter hafvets tillbakavikande. 



Lagerföljden är underifrån räknadt: 



1. Söt vattenslera. Denna lera är till utseende och 

 beskaffenhet en fullständig motsvarighet till de »glaciala söt- 

 vattenslerorna > under de skånska torfmossarne. Den livilar 

 på morängrus. Dess största mäktighet kunde ej bestämmas, 

 men är minst en meter. De växtlämningar, som i densamma 

 iakttogos, voro: 



Salix phylicwfolia, ^ ett och annat blad. 



Betula oclorata, blad mycket sällsynta. 



Myriophyllum spicatum. Utaf denna växt förefans rikligt 

 med blad, hvilka till beskaffenhet och utseende ej öfverens- 

 stämma med hufvudformen utan med de nedre stjelkbladen af 

 den af L/ESTADIUS beskrifna [-i squamosmn, eller den form af 

 arten, som tyckes vara karakteristisk för nordligare trakter. 

 En närmare beskrifning, jämte skälen för att dessa blad svår- 

 ligen torde härstamma från någon af de tvänne andra svenska 



' Att (le här funna bladen verklig:en tillhöra denna art, torde vara all- 

 deles otvifvelaktigt; de typiska formerna äro nämligen ej synnerligen vansk- 

 liga att skilja från närstående arter. Ännu ett stöd för bestämningens rik- 

 tighet torde dessutom det förhållandet vara, att Aknkll (Bot. Not. 1891, 

 sid. l.')()) funnit tvänne ännu fortlefvande phylieiefolia-hyl)rider (phylic. X caprea 

 och phylic. X einerea) på ett afstånd af knappt 80 kilometer frän denna mosse. 



