18 F. R. KJELLMAN, CHLOROPHYCÉSLÄGTET ACROSIPHONIA. 



De typiska Acrosiphonia-mattorna äro nederst vid basen 

 mycket löst samman filtade, men i öfrigt helt ocli hållet rediga, 

 bildade af sinsemellan fria element. Exempel härpå lemna 

 särskilt A. setacea Kjellm. och A. flaccida Kjellm. Detta 

 gäller också om en del tofslika Acrosiphonior, t. ex. A. stolo- 

 mfera Kjellm., men i regel äro dessa ett längre stycke nppåt 

 från basen mot spetsen, stundom, i synnerhet i fullt utbildadt 

 tillstånd, nästan till spetsen mer eller mindre sammanfiltade. 

 stundom så hårdt och inveckladt, att det icke är möjligt att åt- 

 skilja och något längre stycke följa de element, som ingå i 

 dem. Sammanfiltningen är icke i alla fall densamma. Stun- 

 dom t. ex. A. vernalis Kjellm. bilda elementen från hvarandra 

 nästan ända till basen skilda knippor, i andra fall bestå tof- 

 sarne eller bollarne väl också af knippor, men dessa samman- 

 hänga nedtill mer eller mindre högt upp. De särskilta knip- 

 porna äro stundom nästan jemntjocka, antingen mycket lösa 

 t. ex. A. homhycina Kjellm. eller mera fast hopvecklade, oftare 

 dock pensellika, vid basen smala, sammanfiltade, upptill ut- 

 vidgade och åtminstone i växtens yngre tillstånd rediga; t. ex. 

 A. hanmlosa Kjellm. o. a. I äldre stadium blifva hos dessa 

 alla eller en del knippor ej sällan till hela sin längd samman- 

 filtade och antaga då andra former t. ex. utdraget klubblik, 

 smalt ägglik o. s. v. Äro knipporna i samma boll mycket 

 talrika såsom t. ex. hos A. pallida Kjellm. blifva de ofta mer 

 eller mindre starkt sammantryckta. Hos arter med tydligt 

 och starkt utveckladt basallager är detta tätt sammanfiltadt, 

 bestående dels och hufvudsakligen af Acrosiphonia- element, 

 men dessutom af bland dessa inväfda alger af andra slag. En 

 vanlig beståndsdel bilda Ectocarpus- och Pylaiella-arter, En- 

 teromorpha- och Cladophora-arter, Ralfsia verrucosa m. fl. 



Acrosiphoniornas storlek vexlar inom temligen trånga 

 gränser. Detta gäller såväl om arterna sinsemellan som om 

 hvarje särskilt art under olika förhållanden. Jag sluter detta 

 deraf, att arter, som jag sett från olika ställen såväl inom 

 som utom Skandinavien, visa knappt anmärkningsvärda stor- 

 leksolikheter. Störst af de skandinaviska arterna äro A. cen- 

 tralis (Lyngb.) Kjellm. och A. grandis Kjellm., hvilka nå en 

 längd af omkring 9 cm. Minst af våra arter äro A. vernalis 

 Kjellm. och A. lanosa (Roth) J. G. Ag., hvilkas höjd blott 

 uppgår till omkring 1 — 2 cm. 



